Дата документу 01.07.2021 Справа № 323/2166/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №323/2166/20         Головуючий у 1 інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/2096/21         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.
при секретарі: Бабенко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача та зобов`язання припинення дій, які порушують права позивача,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та зобов`язання припинення дій, які порушують права позивача.
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що між нею та АТ КБ «Приватбанк» 28 жовтня 2008 року укладено кредитний договір № ZPN0GA00001175, згідно з яким позивач отримала кредит у розмірі у розмірі 47700 дол. США терміном до 27 січня 2028 року.
У 2014 році, у зв`язку з фінансовою кризою (росту курсу дол. США) ОСОБА_1 виконувати зобов`язання по кредиту не змогла, за згодою банку нерухоме майно - квартира, що була придбана на кредитні кошти була продана.
Згідно додаткової угоди №3 укладеної 23 вересня 2015 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 суму зобов`язання було зменшено.
Кошти від продажу квартири у розмірі 21000 дол. США отримав банк, як часткове погашення заборгованості по кредиту. Залишилась заборгованість за кредитним договором 18465,49 дол. США.
Згідно затвердженого графіку погашення кредиту до додаткової угоди №3 укладеної 23 вересня 2015 року ОСОБА_1 зобов`язалася повернути залишок по кредиту у розмірі 18465,49 дол. США щомісячними платежами у розмірі 125,71 дол. США, починаючи з 04 жовтня 2015 року по день останнього платежу – 27 січня 2028 року.
Позивач зазначала, що з 04 жовтня 2015 року по день подання позову здійснює повернення залишку по кредиту в розмірі 18465,49 дол. США щомісячними платежами у розмірі 126,00 дол. США та жодного разу графік погашення кредиту не порушила. 
Проте, з квітня 2020 року позивач не може здійснювати погашення кредиту, згідно затвердженого додатковою угодою №3 від 23 вересня 2015 року, графіку погашення кредиту, оскільки співробітники банку відмовляються приймати валютний платіж посилаючись на наявність заборгованості у гривневій валюті за 2016 рік. Однак жодної заборгованості ОСОБА_1 у гривневій валюті за 2016 рік не має.
Наразі на розгляді Оріхівського районного суду Запорізької області наявна справа за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, однак рішення по даній справі не прийнято.
Таким чином, ОСОБА_1 зазначала, що зі сторони банку їй чиняться перешкоди у здійсненні зобов`язань перед банком щодо добросовісного та вчасного погашення залишку по кредиту у розмірі 18465,49 дол. США щомісячними платежами у розмірі 125,71 дол. США, чим порушуються права та інтереси позивача як споживача.
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд:
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» припинити дії, які порушують права ОСОБА_1 , щодо здійснення зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк» відповідно до додаткової угоди № 3 укладеної 23 вересня 2015 року за кредитним договором № ZPN0GA00001175 від 28 січня 2008 року на погашення залишку по кредиту у розмірі 18465,49 дол. США щомісячними платежами у розмірі 125,71 дол. СІІІА;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» приймати у ОСОБА_1 щомісячні платежі у розмірі 125,71 дол. США., згідно затвердженого графіку погашення кредиту відповідно до додаткової угоди № 3 укладеної 23 вересня 2015 року за кредитним договором № ZPN0GA00001175 від 28 січня 2008 року;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» звільнити ОСОБА_1 від нарахованих відсотків та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту за кредитним договором № ZPN0GA00001175 від 28 січня 2008 року, у зв`язку з безпідставністю не прийняття АТ КБ «Приватбанк» щомісячного платежу у розмірі 125,71 дол. СПІА., від ОСОБА_1 на погашення кредиту, а саме з 01 квітня 2020 року по день набрання рішення суду законної сили.
Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року позов задоволено.
Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» припинити дії, які порушують права ОСОБА_1 , щодо здійснення зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк» відповідно до додаткової угоди № 3 укладеної 23 вересня 2015 року за кредитним договором № ZPN0GA00001175 від 28 січня 2008 року на погашення залишку по кредиту у розмірі 18465,49 дол. США щомісячними платежами у розмірі 125,71 дол. СІІІА;
Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» приймати у ОСОБА_1 щомісячні платежі у розмірі 125,71 дол. США., згідно затвердженого графіку погашення кредиту відповідно до додаткової угоди № 3 укладеної 23 вересня 2015 року за кредитним договором № ZPN0GA00001175 від 28 січня 2008 року;
Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» звільнити ОСОБА_1 від нарахованих відсотків та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту за кредитним договором № ZPN0GA00001175 від 28 січня 2008 року, у зв`язку з безпідставністю не прийняття АТ КБ «Приватбанк» щомісячного платежу у розмірі 125,71 дол. СПІА., від ОСОБА_1 на погашення кредиту, а саме з 01 квітня 2020 року по день набрання рішення суду законної сили.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у дохід держави в сумі 840,80 грн.
Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 березня 2021 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, подало апеляційну скаргу, в якій просять заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що ОСОБА_1 , посилаючись на те, що у 2020 році співробітники АТ КБ «ПриватБанк» не приймали від неї чергові платежі, на підтвердження зазначеного не надала жодного доказу. Вважають, що суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства, оскільки здійснив розгляд справи, поверхнево та упереджено, не спрямував розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи. При цьому, лист ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» та до НБУ про припинення перешкод в здійсненні платежів по договору, на думку скаржника, не є достатніми для правильного вирішення справи. Позивач не надав жодного доказу в підтвердження факту відмови АТ КБ «ПриватБанк» в здійсненні платежів по кредитному договору, а суд, в свою чергу, не встановив зазначену обставину, яка є істотною для об`єктивного, всебічного та повного з`ясування обставин по справі. Натомість, відповідно до ст. 537 ЦК України, боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса в разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку. Отже, належних доказів ухилення Відповідача від прийняття платежів ОСОБА_1 не надано.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, оскільки при розгляді справи були встановлені всі обставини для всебічного, повного та об`єктивного постановлення рішення. Вважаютьо позицію Відповідача, викладену в апеляційній скарзі, не об`єктивною підставою для скасування рішення суду, це лише спосіб уникнути відповідальності та засіб продовжувати порушення прав та інтересів ОСОБА_1 за відновленням яких звернулась до суду з відповідним позовом. Наразі, зі сторони банку, ОСОБА_1 продовжують чинитися перешкоди у здійсненні зобов`язань перед банком щодо добросовісного та вчасного погашення залишку по кредиту у розмірі 18465,49 дол. США щомісячними платежами у розмірі 125,71 дол. США, чим порушуються права та інтереси позивача як споживача. Достатніх даних та підстав для скасування рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року відповідачем не наведено, а зазначені, є лише припущеннями і формальною обставиною. Просить залишити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року - без змін. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 162-164), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що вищезазначених вимог суд першої інстанції не дотримався.
Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 28 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», яке в подальшому було перейменовано та АТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір № ZPN0GA00001175, згідно з яким позивач отримала кредит у розмірі 47700 дол. США терміном до 27 січня 2028 року (а.с. 5-9).
23 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору № ZPN0GA00001175 від 28 січня 2018 року.
Згідного даної додаткової угоди, суму заборгованості за кредитним договором було зменшено. Графік погашення кредиту викладено в новій редакції, який є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди. Дата остаточного погашення заборгованості за договором 27 січня 2028 року (а.с. 15).
Згідно нової редакції затвердженого графіку погашення кредиту, ОСОБА_1 зобов`язалася повернути залишок по кредиту у розмірі 18465,49 дол. США щомісячними платежами у розмірі 125,71 дол. США, починаючи з 04 жовтня 2015 року по день останнього платежу – 27 січня 2028 року (а.с. 16-20).
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.
За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинствоздійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
На підтвердження виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, останньою надано суду копії квитанцій, які підтверджують періодичну сплату нею грошових коштів. Так, у період з грудня 2018 року по травень 2019 року ОСОБА_1 сплачено по 126 доларів США щомісячно, у липні 2019 року здійснено два платежі по 126 доларів США, у серпні 2019 року здійснено два платежі на суму 82 та 44 доларів США, у жовтні та листопаді 2019 року – платежі по 126 доларів США (а.с. 21-23).
Також, на підтвердження неправомірних дій, а саме, відмови працівників АТ КБ «ПриватБанк» приймати від ОСОБА_1 коштів на погашення заборгованості за кредитним договором № ZPN0GA00001175, позивачем долучено до матеріалів справи скарги, направлені нею на адресу АТ КБ «ПриватБанк» та на адресу НБУ (а.с. 24-30).
У вищезазначених скаргах ОСОБА_1 зазначає про те, що 30 квітня 2020 року та 05 травня 2020 року у відділенні Банку вона не змогла здійснити погашення кредиту, оскільки співробітники банку відмовились приймати у ОСОБА_1 валютний платіж, посилаючись на наявність в неї заборгованості у гривневій валюті за 2016 рік, у зв`язку з чим можливість погашення кредиту заблокована. 
На підставі вищенаведених доказів, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 виконувала умови Кредитного договору та сплачувала платежі, відповідно до Графіку погашення кредиту, заборгованість по кредитному договору № ZPN0GA00001175 від 28 січня  2008 року виникла з вини банку, так як останній з невідомих причин не виконує умови договору та відмовляється приймати у позивача валютний платіж в рахунок погашення заборгованості, а тому не виконання банком своїх зобов`язань є незаконними. Крім того, суд зазначив, що нарахування відсотків та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту за кредитним договором № ZPN0GA00001175 від 28 січня 2008 року є незаконним, тому становище, яке склалося по нарахуванню відсотків та штрафних санкцій підлягає до відновлення.
Проте, судом першої інстанції не взято до уваги, що матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим. Судом також залишено поза увагою, що ч. 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Крім того, за приписами п. 2 ч. 1 ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу в разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.
Отже, доводи ОСОБА_1 , що працівники АТ КБ «ПриватБанк» відмовляються прийняти від неї платежі, спрямовані на погашення заборгованості, не можуть достеменно встановлюватись на підставі скарг, оскільки  ЦК України передбачає механізм захисту боржника у разі ухилення кредитора від прийняття виконання зобов`язання (ст.537 ЦК України), також маються інші механізми виконання грошового зобов`язання в тому числі і шляхом поштового переказу і така нотаріальна дія як прийняття на депозитний рахунок нотаріуса грошових коштів можлива з їх оплатою.
За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт порушення її прав щодо здійснення зобов`язань по погашенню за кредитним договором, вимоги про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» такі дії припинити, та зобов`язати приймати від ОСОБА_1 щомісячні платежі, задоволенню не підлягають. 
Також, щодо вимоги про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» звільнити ОСОБА_1 від нарахованих відсотків та штрафів з 01 квітня 2020 року по день набрання рішення суду законної сили, колегія суддів звертає увагу на наступне. 
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 4 ЦПК України).
Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: «Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.
Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства».
Таким чином, колегія суддів також зазначає, що позовна вимога про зобов`язання скасувати нараховані відсотки та штрафні санкції за кредитним договором (звільнити позивача від нарахованих відсотків та штрафів) є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права, тому у її задоволенні суд також мав відмовити.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 669/534/15-ц (провадження № 61-32757св18).
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).
Таким чином, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, та порушенням норм процесуального права, враховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення позову без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - задовольнити. 
Заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року по цій справі – скасувати, прийняти нову постанову, за якою:
«Позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача та зобов`язання припинення дій, які порушують права позивача – залишити без задоволення.»
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 09 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: