ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4917/20  Номер провадження 22-ц/814/1392/21	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2021 року (ухвалене суддею Андрієць Д.Д., повний текст рішення складено суддею 26.03.2021 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Кременчуцької міської ради в особі Департаменту державної реєстрації, про припинення та визнання права власності на частку квартири, - 

В С Т А Н О В И В :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій прохали суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог зазначили, що позивачі  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та відповідач  ОСОБА_3 , є співвласниками квартири  АДРЕСА_1 , кожному з них належить по 1/3 частині. Відповідач тривалий час проживає окремо, має власне житло і відмовляється компенсувати витрати на утримання квартири. Крім того, чинить перешкоди іншим співвласникам, оскільки забрала правовстановлюючі документи. Вважають, що в даній справі наявні всі обставини, визначені в ст. 356 ЦК України, що є підставою для припинення права власності відповідача на частку в спільній власності та її розподілу між ними  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності – залишено без задоволення.
Судові витрати покладено на позивачів.
Повернуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 кошти в сумі 62500 грн, внесені на депозитний рахунок суду (призначення платежу «частка майна по справі 524/4917/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) відповідно до квитанції від 06.10.2020 №0.0.1860183932.1(оригінал якої зберігається в матеріалах справи 524/4917/20).
З вказаним рішенням суду не погодилися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та подали на нього апеляційну скаргу, в якій прохали скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Також прохали долучити до справи нові докази – Висновок експерта Маківського М.В. №20-21 за результатами проведеного будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_1 складений 15.04.2021 року. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Посилаються на те, що судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи і через неправильність їх встановлення та оцінки дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для застосування ст. 365 ЦК України. Вказують, що суд в порушення ч.4 ст. 263 ЦК України не врахував правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-37цс13 від 15.05.2013 року, та №6-68цс14 від 02.07.2014 року. Посилаються на те, що факт неможливості поділу внатурі квартири АДРЕСА_1 підтверджується висновком експерта №20-21 за результатами проведеного будівельно-технічного дослідження складеного 15.04.2021 року. Крім того, зазначають що двох кімнатна квартира є неподільною, оскільки не може бути поділена між трьома співвласниками із виділенням кожному із них ізольованих жилих приміщень з самостійними виходами, які б за розміром відповідали їх часткам в праві спільної часткової власності. Також зазначили, що спільне володіння та користування квартирою разом з відповідачем є неможливим, оскільки між сторонами виникли особисті неприязні стосунки. Вказують, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки вона забезпечена власним житлом, та у спірній квартирі більше 16 років не проживає, та не несе витрат на її утримання.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.2 ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 06.09.2002  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .
06.09.2006 Автозаводським районним судом м.Кременчука ухвалено рішення по справі 2-3035/06 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає, спільне проживання є неможливим, відповідач має інше постійне житло, що стало підставою для пред?явлення зазначеного позову.
Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачі посилались на те, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною, спірна квартира є неподільною річчю, такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення, спільне володіння та користування майном для сторін є неможливим; відповідач має інше житло, а отже припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Також зазначили, що відповідач жодних витрат на утримання квартири не несе, тому єдиним способом захисту майнових інтересів позивачів є припинення права власності ОСОБА_3 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 є визнання за позивачами права власності на її частку.
Відмовляючи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було доведено належними та допустимими доказами обставини, передбачені в п.п.2,3 ч.1 ст.365 ЦК України, які в сукупності з обставиною, визначеною п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, слугували підставою для позбавлення ОСОБА_3 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_3 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає.
Разом з цим, місцевий суд зазначив, що оскільки у задоволенні вимоги позивачів про припинення права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1  відмовлено, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивачів на цю частку.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
У силу положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Судом першої інстанції правильно зазначено, що доводи позивачів про те, що частка відповідача у праві власності є незначною, є необгрунтованими, оскільки позивачами не заперечувалось те, що ОСОБА_3 належить 1/3 частка в праві власності на квартиру  АДРЕСА_1 , що відповідає частці кожного з позивачів.
Та обставина, що відповідач не проживає в спільній квартирі, не користується нею, не утримує свою частину власності, не спачує комунальні послуги та забезпечена власним житлом – будинком із земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі не підтверджено, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім?ї.
Наданий позивачами витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно, не є належним доказом, оскільки він не містить необхідних ідентифікаційних даних, які б вказували, що зазначена в ньому особа є саме відповідачем, а не іншою особою.
Доводи апелянтів про те, що позивач та його син створили власні сім?ї, а тому спільне проживання і користування двох кімнатною квартирою з відповідачем, яка теж уклала шлюб є неможливим, також не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні відповідача може бути припинено.
Інші доводи апелянтів, зокрема доводи щодо створення відповідачем перешкод шляхом ненадання доступу до правовстановлюючих документів та участі в утримані майна, не впливають на існування обставин щодо припинення права власності, а вказані права можуть бути захищені судом в інший спосіб.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки немає достатніх правових підстав для припинення права власності ОСОБА_3 на належну їй частку в праві спільної часткової власності на квартиру.
Так, при подачі апеляційної скарги, апелянти прохали долучити до справи нові докази – Висновок експерта Маківського М.В. №20-21 за результатами проведеного будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_1 складений 15.04.2021 року.
Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим.   Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими, а також поданими у строки, встановлені статтею 83 ЦПК України.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на висновок експерта ОСОБА_4 №20-21 за результатами проведеного будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_1 складений 15.04.2021 року та не приймає його як доказ, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачі його не надавали, та провели вказане експертне дослідження після ухвалення судом оскаржуваного рішення.
Відповідно до положень частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд може встановлювати нові обставини лише у тому разі, коли їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність та допустимість доказів), які особа не мала можливості подати суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, чи неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або можуть бути перевіреними судом апеляційної інстанції доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням встановленого порядку.
Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.
Така позиція узгоджується з висновками у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі 598/1109/18, від 12 лютого 2020 року у справі 493/1538/16-ц, від 19 грудня 2020 року у справі 752/7693/17.
Враховуючи наведене та те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не наведено підстав, з яких позивачі були позбавлені можливості подання вказаного доказу під час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів не приймає вказаний доказ відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Таким чином доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. 
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.   
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргуОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
РішенняАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 20 липня 2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.Б. Бутенко _______________ О.В. Прядкіна