СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2021 р.                                                                 Справа № 922/1126/21  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя  Тарасова І.В., 
за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Східна" концерну "Військторгсервіс" (вх.№2009 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.06.2021, ухвалене суддею Сальніковою Г.І. у приміщенні Господарського суду Харківської області 07.06.2021, повне рішення складено 07.06.2021, у справі № 922/1126/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Росторг-Інвест", м.Запоріжжя, 
до Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Східної" концерну "Військторгсервіс", 
м.Харків, 
про стягнення 186806,66 грн
ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.06.2021 позов задоволено. Стягнуто з концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Східна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Росторг-Інвест" суму основного боргу у розмірі 169263,78 грн, пеню у розмірі 7863,13 грн, 3 % річних у розмірі 1934,48 грн, інфляційні втрати у розмірі 7745,27 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 11236,13 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2802,10 грн. 
Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не надано доказів належного виконання ним умов договору №1/П-2020 від 30.04.2020 в частині сплати заявленої до стягнення заборгованості за видатковими накладними №265 від 09.10.2020, №275 від 22.10.2020, №277 від 22.10.2020, №278 від 24.10.2020 у загальному розмірі 169263,78 грн. Нараховані позивачем суми пені, 3% річних та інфляційних втрат господарський суд визнав такими, що підлягають стягненню, зазначивши, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства, умовам договору, обчислені арифметично вірно. Також у вказаному рішенні суд зазначив, що з огляду на фактичні обсяги наданих позивачеві послуг професійної правничої допомоги щодо представництва його інтересів у суді під час розгляду справи, враховуючи критерій розумності розміру таких витрат, заявлена сума витрат у розмірі 11236,13 грн. є такою, що підтверджена наданими доказами, загальна сума витрат на адвокатські послуги не виходить за розумні межі визначення гонорару, є співмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим на їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг; натомість клопотань від відповідача в порядку ч. 5 ст. 126 ГПК України про зменшення розміру заявлених до стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу до суду не надходило. 
Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 07.06.2021 у справі №922/1126/21 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "Росторг - Інвест" у повному обсязі.
На думку апелянта, надані позивачем суду першої інстанції акти звірки взаємних розрахунків не є належними доказами, оскільки їх не підписано представниками апелянта. Заявник скарги також стверджує, що місцевим господарським судом не було вивчено товарно-транспортні накладні, які не містять вказівки на посаду та прізвище відповідальної особи Концерну "Військторгсервіс", а отже, на думку заявника, вказані документи не відповідають вимогам ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”. Щодо видаткових накладних, на які посилається місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, апелянт стверджує, що вони не є  неналежними доказами з тих підстав, що підпис особи, яка прийняла товар від імені концерну “Військторгсервіс” (Котенко О.М.) не належить вказаній особі. Також апелянт стверджує, що судом першої інстанції не було вивчено, яка саме частина товару була оплачена та за якими саме видатковими накладними відповідач нібито має борг; позивач та відповідач не ведуть взаєморозрахунок з контрагентами в розрізі окремих видаткових накладних, а здійснюють його за договором в цілому, тому, на думку апелянта, незрозуміло, на підставі чого суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не здійснив оплату саме за наданими позивачем видатковими накладними.
Щодо стягнутих місцевим господарським судом витрат на правову допомогу, заявник скарги навів заперечення, які не надавалися ним до суду першої інстанції. В обґрунтування неможливості надати відповідні заперечення в ході розгляду справи місцевим господарським судом концерн "Військторгсервіс" посилається на наступні обставини: з 29.04.2021 на філії "Східна" концерну "Військторгсервіс" відсутній штатний працівник (юрист, юрисконсульт), який би мав змогу здійснювати представництво інтересів апелянта; відповідні працівники концерну, які здійснюють юридичне представництво його інтересів, мали значне навантаження, значну кількість судових справ у провадженні; у травні була значна кількість вихідних та святкових днів, а тому інші представники відповідача не могли здійснити представництво та захист інтересів відповідача через очевидний брак часу. Із посиланням на вказані обставини, заявник скарги просить Східний апеляційний господарський суд в порядку ч.3 ст.269 ГПК України взяти до уваги докази та пояснення, які не були надані ним суду першої інстанції.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.08.2021 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.) відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 09.09.2021, встановлено  учасникам справи строк до 26.08.2021 для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також для подання заяв, клопотань тощо.
05.08.2021, тобто в межах визначеного судом строку, позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідач ухилився від підписання акту звірки за жовтень 2020 року; в акті звірки за період з 01.01.2020 по 26.04.2021 відображені номери накладних, вказаний акт було подано разом з додатком, в якому детально розписано, за якими видатковими накладними з боку відповідача було сплачено за поставлену продукцію; інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами, а саме, позивачем надано до матеріалів справи: видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та податкові накладні. У відзиві позивач також вказує, що оскільки умовами договору сторони не визначили, що оплата поставленого товару має відбуватися з обов`язковим зазначенням у платіжному документі посилання на певні видаткові накладні або товарно-транспортні накладні, у зв`язку з чим позивачем здійснювалося зарахування отриманих від відповідача коштів в рахунок погашення наявної на момент оплати заборгованості. Позивач також зазначає, що, на його думку, місцевим господарським судом не було допущено порушень в частині стягнення витрат на правничу допомогу, вважає необґрунтованими заперечення відповідача щодо розміру вказаних витрат та вказує на те, що відповідачем не було подано до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на правову допомогу.
07.09.2021 позивач надав клопотання (вх.10363), в якому просить долучити до матеріалів справи акт звірки за період з 01.03.2020 по 28.07.2021. В обґрунтування неможливості надати відповідний доказ раніше заявник зазначає, що відповідачем було направлено підписаний акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.03.2020 по 28.07.2021 на поштову адресу позивача; отриманий акт звірки неможливо було подати до суду першої інстанції в якості доказу, адже отримано зазначений доказ було в серпні 2021 року. Також до клопотання додано копії постанов Східного апеляційного господарського суду від 10.08.2021 у справі №922/1098/21 та у справі №922/1221/21 за участю тих же сторін, що і в даній справі 922/1126/21.
08.09.2021 відповідач надав заперечення на клопотання позивача про долучення доказів. Заперечення мотивоване посиланнями на ті обставини, що, на думку відповідача, в акті звірки взаємних розрахунків за період з 01.03.2020 по 28.07.2021 позивачем невірно відображено інформацію щодо розміру оплати та щодо поставки товару, а також не надано підтверджуючі первинні документи. Щодо постанов Східного апеляційного господарського суду в інших справах, відповідач зазначає, що вони не підтверджують заборгованості відповідача перед позивачем саме за тими накладними, які є спірними в даній справі № 922/1126/21. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи вищевказаних документів.
09.09.2021 позивач надав клопотання (вх.№10500), в якому просить долучити до матеріалів справи копію договору про реструктуризацію боргу та копію супровідного листа від 07.09.2021, яким вказаний договір було направлено відповідачем позивачеві.
Також у судовому засіданні 09.09.2021 позивач звернувся з клопотанням (вх.№10501), в якому просить долучити до матеріалів справи докази надання правової допомоги позивачеві адвокатом Примак О.М. в суді апеляційної інстанції, стягнути з концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Східна" витрати, понесені позивачем на правову допомогу, в розмірі 2500,00 грн. Доказів направлення вказаного клопотання з додатками на адресу відповідача позивачем суду не надано.
Розглянувши клопотання апелянта про надання додаткових доказів, які не були надані до суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст. 269 ГПК України   докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках,   якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти позову, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним відзивом, і саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з відзивом. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі судом апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).
При цьому, приписи ч.3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи". Отже, при поданні учасником справи, зокрема відповідачем, доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи (у даному випадку - відповідач) повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 31.08.2021 у справі №   914/1725/19.
Відповідач додав до апеляційної скарги копії наказів за підписом начальника філії "Східна" концерну "Військторгсервіс" Котенка О.М. (т.1, а.с. 153 – 155), які не надавалися ним до суду першої інстанції,  та просить апеляційний суд звернути увагу на різницю підписів Котенка О.М. у відповідних наказах та на видаткових накладних, копії яких надані до матеріалів справи позивачем. 
Також, заперечуючи проти заявленої позивачем до стягнення суми витрат на правову допомогу, відповідач просить суд апеляційної інстанції врахувати наступні обставини: з 29.04.2021 на філії "Східна" концерну "Військторгсервіс" відсутній штатний працівник (юрист, юрисконсульт), який би мав змогу здійснювати представництво інтересів апелянта; відповідні працівники концерну, які здійснюють юридичне представництво його інтересів, мали значне навантаження, значну кількість судових справ у провадженні; у травні була значна кількість вихідних та святкових днів, а тому інші представники відповідача не могли здійснити представництво та захист інтересів відповідача через очевидний брак часу. На підтвердження відповідних обставин до апеляційної скарги додано копію наказу №10-к від 29.04.2021 про звільнення юрисконсульта Рудєвського В.В. (т.1, а.с.152).
Надаючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів не визнає їх винятковими у розумінні ст.269 ГПК України, оскільки вони безпосередньо стосуються внутрішньої організації роботи концерну "Військторгсервіс" – отже, не є такими, що об`єктивно не залежать від апелянта. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції та брав у ньому участь, зокрема, 27.04.2021 господарським судом отримано відзив відповідача на позовну заяву (т.1, а.с.63) за підписом Рудєвського В.В., в якому відповідач не вказує на жодні недоліки оформлення видаткових та товарно-транспортних накладних і до якого не додано доказів наявності таких недоліків. Також в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не було заявлено клопотання про проведення експертизи з метою встановлення справжності підпису Котенка О.М. на вказаних документах.
Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач просить відмовити у позові виключно з підстав недоведеності існування у концерну "Військторгсервіс" боргу перед позивачем за відповідними поставками (щодо факту здійснення яких у відзиві заперечень не наведено). 
Стосовно стягнення 11236,13 грн. витрат на професійну правничу допомогу, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Жодних заперечень стосовно розміру вказаної суми та клопотань про її зменшення відповідачем суду першої інстанції надано не було. 
При цьому в суді апеляційної інстанції відповідач не довів наявності виняткових та об`єктивних обставин, що перешкодили б йому вчинити зазначені процесуальні дії та надати відповідні докази до місцевого господарського суду.
Окрім того, наданий відповідачем суду апеляційної інстанції доказ (наказ №10-к від 29.04.2021 про звільнення юрисконсульта Рудєвського В.В.) не існував на момент подання відзиву на позовну заяву, який надійшов до суду 27.04.2021.
Отже, колегія суддів відмовляє у клопотанні апелянта щодо прийняття копій наказів за підписом начальника філії "Східна" концерну "Військторгсервіс" Котенка О.М. (т.1,а.с. 153 – 155) як доказів відмінності підписів Котенка О.М. на спірних видаткових накладних та на інших документах.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що викладені в апеляційній скарзі заперечення стосовно розміру витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з відповідача оскаржуваним рішення суду, не є клопотанням про зменшення таких витрат у розумінні ч.5 ст.126 ГПК України – оскільки відповідне клопотання не було подано до суду першої інстанції (про що правомірно зазначив місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні) і в ході апеляційного провадження відповідач не обґрунтував поважності причин його неподання.
Щодо клопотань позивача: від 07.09.2021 (вх.10363), в якому заявник просить врахувати акт звірки за період з 01.03.2020 по 28.07.2021, а також від 09.09.2021 (вх.№10500), в якому заявник просить долучити до матеріалів справи копію договору про реструктуризацію боргу та копію супровідного листа від 07.09.2021, яким вказаний договір було направлено відповідачем позивачеві  – суд апеляційної інстанції залишає їх без розгляду, враховуючи вищенаведені вимоги статей 80, 269 ГПК України, оскільки надані позивачем докази не існували на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 07.06.2021 (на що вказує сам заявник у клопотаннях).
Стосовно клопотання позивача від 09.09.2021 (вх.№10501) про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 2500,00 грн., колегія суддів зазначає, що, як було встановлено вище, доказів направлення вказаного клопотання з додатками на адресу відповідача позивачем суду не надано.
У відповідності до ч.9 ст.80 ГПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Отже, зважаючи на приписи вищевказаної процесуальної норми, колегія суддів не бере до уваги надані позивачем докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції та не розглядає в даному судовому засіданні клопотання позивача про стягнення з відповідача зазначених витрат – оскільки позивачем не було завчасно надіслано (надано) зазначені докази відповідачеві, чим фактично позбавлено його можливості реалізувати процесуальне право, передбачене ч.5 ст.126 ГПК України, щодо надання клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом з тим, відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, клопотання позивача від 09.09.2021 (вх.№10501) про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 2500,00 грн. колегія суддів розглядає як заяву  в порядку вищенаведених приписів ч.8 ст.129 ГПК України – щодо наміру протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати відповідні докази (разом із доказами направлення копій зазначених документів на адресу відповідача), про що фактично і було заявлено представником позивача в судовому засіданні.
Стосовно суті спору представники обох сторін підтримали викладену ними письмово правову позицію.
В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.
Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України. 
Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.
За таких обставин, колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними. 
30.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Росторг-Інвест" (постачальник) та Концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Східна" (покупець) укладено договір поставки №1/П-2020, відповідно до умов п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується на умовах, передбачених договором, постачати в асортименті продукти харчування покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар (т.1, а.с.11).
Умовами п. 2.4. договору передбачено, що право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, (далі по тексту - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику.
Відповідно до п. 3.2 договору загальна вартість цього договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього договору.
Згідно з умовами п. 3.3. договору сторони погодили та встановили, що всі розрахунки за цим договором здійснюються виключно в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.
Датою оплати товару вважається дата перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника (п. 3.4. договору).
Умовами п. 6.2. договору передбачено, що за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару, останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу. 
Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов договору №1/П-2020 від 30.04.2020, позивачем у жовтні 2020 року поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 169263,78 грн, що підтверджується: видатковою накладною №265 від 09.10.2020 на суму 17149,48 грн та товарно-транспортною накладною №P265 від 09.10.2020 на цю ж суму; видатковою накладною №275 від 22.10.2020 на суму 56280,00 грн та товарно-транспортною накладною №P275 від 22.10.2020 на цю ж суму; видатковою накладною №277 від 22.10.2020 на суму 82393,92 грн. та товарно-транспортною накладною №P277 від 22.10.2020 на цю ж суму; видатковою накладною №278 від 24.10.2020 на суму 17500,50 грн та товарно-транспортною накладною №P278 від 24.10.2020 на суму 13440,38 грн (т.1, а.с. 14 – 19). Також у матеріалах містяться надані позивачем копії відповідних податкових накладних (т.1, а.с. 27 – 32), зокрема, щодо поставки від 24.10.2020 у податковій накладній (т.1, а.с.31) зазначено суму 13440,38 грн. 
Позивач, стверджуючи, що відповідач не оплатив отриманий за вказаними накладними товар та вважаючи свої права порушеними, 01.04.2021 звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача коштів.
Відповідно до наведених у позові розрахунків, сума основного боргу становить 169263,78 грн. (її визначено з урахуванням того, що сума поставки від 24.10.2020 -13440,38 грн), окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 7863,13 грн. пені, нарахованої за відповідні періоди за кожною поставкою (загальний період - з 31.10.2020 по 31.03.2021), 1934,48 грн 3% річних, нарахованих за відповідні періоди за кожною поставкою (загальний період - з 31.10.2020 по 31.03.2021), та 7745,27 грн. інфляційних втрат, нарахованих за відповідні періоди за кожною поставкою (загальний період - з 31.10.2020 по 28.02.2021). Також позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 11236,13 грн, попередній розрахунок яких додано до позовної заяви (т.1, а.с.43).
Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в повному обсязі – з наведених вище підстав.
Надаючи оцінку висновкам місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.269 ГПК України, згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, колегія суддів погоджується з ними з огляду на наступне.
Місцевим господарським судом на підставі матеріалів справи встановлено та учасниками справи в ході апеляційного провадження підтверджено, що між позивачем та відповідачем укладено договір № 1/П-2020 від 30.04.2020, на виконання якого сторонами протягом тривалого часу здійснювалися певні дії (поставка партій товару та оплата). 
Відповідне додатково підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними обома сторонами та засвідченими відтисками їх печаток актами звірки взаємних розрахунків станом на 31.08.2020 та на 30.09.2020 (т.1, а.с. 39 – 41), факт підписання яких відповідач не заперечує і з яких вбачається наявність у відповідача заборгованості перед позивачем на кінець відповідних періодів.
Колегія суддів зазначає, що відповідні акти звірки стосуються інших періодів (поза межами даного позову), разом з тим, вони є доказом наявності між сторонами договірних відносин в межах спірного договору.
Як уже зазначалося, предметом позову в даній справі є стягнення 169263,78 грн. заборгованості за чотирма поставками, здійсненими у жовтні 2020 року згідно з вищезгаданими видатковими та товарно-транспортними накладними, а також –нарахувань на вказану суму основного боргу (як похідна позовна вимога).
В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд із посиланням на норми чинного цивільного та господарського законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини (ст. 6, 525, 526, 627, 655, 712 ЦК України, ст. 173, 193, 202 ГК України), а також на умови договору поставки, дійшов висновку про те, що у відповідача існує обов`язок зі своєчасної оплати товару у встановлені пунктом 3.3. договору строки.
В апеляційній скарзі, не стверджуючи про те, що товар за спірними поставками не було отримано концерном "Військторгсервіс", водночас наполягає на тому, що надані позивачем докази не можуть бути визнані належним підтвердженням факту поставки товару.
А саме, апелянт зазначає, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не містять посади та прізвища відповідальної особи, яка їх підписала від імені концерну "Військторгсервіс", а отже, вказані документи не відповідають вимогам ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”. Також, за твердженням відповідача, підпис на видаткових накладних не належить особі, відповідальній за приймання товару – Котенку О.М.
Стосовно даних аргументів колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до визначення термінів, що містяться в   статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"   господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Частинами 1 та 2   ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"   визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
При цьому, відповідно до ч. ч. 1, 2   ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"   підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до ч. 3 вказаної статті неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відповідно до п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого   наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88   (далі - Положення), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Згідно з п. 2.5 зазначеного Положення, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
За абз. 3 п. 2.4 вказаного Положення неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відповідно до п. 2.5 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 06.11.2018 у справі №910/6216/17, від 05.12.2018 у справі №915/878/16, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Колегія суддів зазначає, що видаткові накладні, на які посилається позивач як на доказ здійснення поставки, оформлені у відповідності із вищенаведеними вимогами чинних нормативних актів, а саме – в них зазначено, що товар отримано Котенком О.М. за довіреністю, міститься підпис відповідальної особи та відтиск печатки "Східної" філії концерну "Військторгсервіс". 
Копій відповідних довіреностей на отримання товару матеріали справи не містять. Водночас відповідач в суді першої та апеляційної інстанції не заперечував тих обставин, що Котенко О.М. був уповноважений приймати товар, поставлений позивачем, а зазначав лише, що видаткові накладні не можуть бути визнані належними доказами, оскільки підпис Котенка О.М. на вказаних документах відрізняється від підпису на наказах, копії яких додано апелянтом до скарги. Проте судом апеляційної інстанції було відмовлено у прийнятті зазначених наказів як доказів у справі (з підстав, наведених вище). 
Тому колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд правомірно визнав видаткові накладні належними доказами на підтвердження здійснення відповідних поставок, згідно з вимогами ст. 76 – 79 ГПК України.
Щодо товарно-транспортних накладних, копії яких надано позивачем до матеріалів справи, у них дійсно не зазначено прізвища та посади особи, яка отримала товар, що, на думку колегії суддів, свідчить про дефект оформлення відповідних документів. 
Разом з тим, у товарно-транспортних накладних містяться посилання на відповідні видаткові накладні від тієї ж дати (що оформлені належним чином, як було встановлено вище).
Окрім того, на товарно-транспортних накладних проставлено підпис особи, яка прийняла товар та відтиск печатки філії "Східної" концерну "Військторгсервіс".
У постанові від 29.01.2020 у справі   № 916/922/19   Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, вказав на передчасність відхилення судом апеляційної інстанції, як неналежних доказів, видаткових накладних без зазначення посади та прізвища осіб, відповідальних за прийняття товару, зазначивши, що у постанові від 20.12.2018 у справі №   910/19702/17   Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними. Вказаний висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №   903/88/20
Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, зазначена особа має нести відповідальність за законність використання її печатки, зокрема, при нанесенні її відбитків на договорах, актах, розрахункових документах. У разі загублення, викрадення або в інший спосіб вибуття печатки з володіння, або використання її іншою особою відповідні обставини мають бути підтверджені належними доказами. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №   926/2308/19.
Проте, як вбачається з матеріалів даної справи №922/1126/21, відповідач не надав суду першої та апеляційної інстанції жодних доказів, які б свідчили про використання печатки філії "Східної" концерну "Військторгсервіс" іншими особами.
Отже, на думку колегії суддів, товарно-транспортні накладні, які містять відтиск печатки відповідача, місцевий господарський суд також правомірно визнав належними доказами факту здійснення відповідних поставок. 
За таких обставин посилання відповідача на необов`язковість такого атрибута документу як печатка, на думку колегії суддів, не є переконливими аргументами, оскільки в даному випадку судами досліджуються саме ті докази, на яких наявний відтиск печатки філії "Східної" концерну "Військторгсервіс", відповідно, питання обов`язковості чи не обов`язковості його проставлення не входить до предмету розгляду в межах даної справи.
Відповідач в апеляційній скарзі, із посиланням на практику Верховного Суду, посилається на те, що акт звірки взаємних розрахунків за жовтень 2020 року не має доказового значення, оскільки не містить навіть відтиску печатки апелянта.
Стосовно вказаних аргументів колегія суддів зазначає, що акт звірки, складений на підставі даних бухгалтерського обліку і первинних документів, дійсно за своєю правовою природою має інформаційний характер і не може бути визнаний єдиним доказом на підтвердження стану розрахунків між сторонами. 
Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд в обґрунтування висновку про здійснення поставок на спірну суму посилався не на акт звірки, а саме на вищевказані первинні документи – видаткові та товарно-транспортні накладні, які належним чином підтверджують відповідні обставини. Тому заперечення відповідача щодо доказового значення акту звірки взаємних розрахунків не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Згідно з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 03.02.2020 у справі №909/1073/17, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, при вирішенні договірних спорів окрім обставин оформлення первинних документів має бути досліджено наявність або відсутність реального руху товару.
Колегія суддів зазначає, що наявні в матеріалах справи копії податкових накладних, складених та зареєстрованих позивачем, в яких відображено господарські операції щодо кожної із спірних поставок (т.1, а.с. 27 – 32) додатково, в сукупності з іншими доказами, підтверджують рух відповідного товару на суму 169263,78 грн., який було поставлено позивачем відповідачеві.
Суд апеляційної інстанції додатково враховує, що відповідач в ході розгляду справи в місцевому господарському суді не посилався на недоведеність факту поставки. 
В ході апеляційного провадження відповідач не стверджував про те, що товар на спірну суму ним не було отримано, а лише зазначав про неналежність наданих позивачем доказів, наводячи в обґрунтування вказаних тверджень аргументи, які не визнано судом переконливими (із зазначених вище підстав). 
Відповідне свідчить про недотримання даним учасником справи принципу заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium).
Окрім того, в апеляційній скарзі відповідач, не спростовуючи тих обставин, що отриманий від позивача товар за вказаними накладними не було оплачено, водночас стверджує, що судом першої інстанції не було вивчено, яка саме частина товару була оплачена та за якими саме видатковими накладними відповідач нібито має борг; позивач та відповідач не ведуть взаєморозрахунок з контрагентами в розрізі окремих видаткових накладних, а здійснюють його за договором в цілому, тому, на думку апелянта, незрозуміло, на підставі чого суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не здійснив оплату саме за наданими позивачем видатковими накладними.
Стосовно даних аргументів колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст.534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Можливість застосування ст. 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст. 534 ЦК України застосовуватися не може.
Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отриманий без реквізиту "Призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості.
Відповідний порядок встановлено в п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та п.1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.
Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду  від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі №   910/12934/18 тощо.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями обох сторін, ними дійсно не встановлено таких необхідних умов розрахунку за товар як зазначення у платіжному документі реквізитів накладної, за якою поставлено товар, що оплачується. У договорі №1/П-2020 від 30.04.2020 сторонами не узгоджено черговість зарахування коштів, що надходять як оплата за поставку.
Як вбачається з виписки   з рахунку позивача у АТ КБ “Приватбанк” (т.1, а.с.34), після першої поставки від 09.10.2020 (однак до закінчення встановленого п. 3.3. договору строку оплати, що складає 21 календарний день з моменту отримання товару) відповідач перерахував позивачу грошові кошти: 13.10.2020 -  в розмірі 230000 грн. та 26.10.2020 - в розмірі 50000 грн. з призначенням платежу “за харчові продукти згідно договору №1П-2020 від 30.04.2020 (заборгованість частково)”. Реквізит "Призначення платежу" не містить повної інформації про документи, на підставі яких здійснювалося перерахування коштів отримувачу, платником вказано лише загальну підставу - “за харчові продукти згідно договору №1П-2020 від 30.04.2020 (заборгованість частково)” без зазначення конкретної видаткової накладної або періоду заборгованості. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що   в даному випадку розподіл коштів здійснюється відповідно до ст. 534 ЦК України.
За твердженням позивача, здійснені відповідачем часткові оплати від 13.10.2020 та 26.10.2020 враховано як погашення заборгованості за іншими видатковими накладними, які не є спірними у цій справі. 
Позивачем надано суду першої інстанції акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 по 26.10.2020 з додатком (т.1, а.с.83 - 93), підписаний ТОВ "Росторг-Інвест"  в односторонньому порядку, в якому відображено поставки товару в межах договору №1/П-2020 від 30.04.2020 та здійснені відповідачем оплати. 
Надаючи оцінку вказаному доказу, колегія суддів зазначає, що оскільки акт звірки не підписано відповідачем, його може бути розцінено як складений позивачем реєстр господарських операцій щодо поставок та зарахування оплати товару за договором №1/П-2020 від 30.04.2020  в порядку вищенаведених приписів ст. 534 ЦК України.
Згідно з додатком до вказаного акту, сплачені відповідачем 13.10.2020 грошові кошти в  розмірі 230000,00 грн. зараховано в рахунок часткової оплати накладних №212 від 04.09.2020,  №217 від 08.09.2020 та повної оплати накладних №213 від 04.09.2020, №214 від 04.09.2020.  Грошові кошти, сплачені відповідачем 26.10.2020 в розмірі 50000 грн. зараховано як часткову оплату накладної №217 від 08.09.2020 (т.1, а.с.93).
Колегія суддів погоджується з доводами позивача про зарахування платежів від 13.10.2020 в розмірі 230000 грн. та від 26.10.2020 в розмірі 50000 грн. у погашення заборгованості за раніше здійснені поставки, також з огляду на ту обставину, що на станом на час оплати (13.10.2020 та 26.10.2020) граничний термін розрахунків, визначений п.3.3 договору (21 календарний день з моменту отримання товару), за накладними від 09.10.2020, від 22.10.2020 та від 24.10.2020 не настав. Як вбачається із відображеного у банківській виписці призначення платежів, їх було здійснено на оплату вже поставленого товару, а не як попередню оплату.
Відповідач, не спростовуючи тих обставин, що ним отримувався від позивача та частково оплачувався товар у попередні періоди (що додатково підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними обома сторонами та засвідченими відтисками їх печаток актами звірки взаємних розрахунків станом на 31.08.2020 та на 30.09.2020, т.1, а.с. 39 - 41) та не надавши доказів відсутності заборгованості на початок спірного періоду, водночас, всупереч положенням ч.1 ст.74 ГПК України, не навів власного контррозрахунку щодо належного, на його думку, порядку зарахування коштів (зокрема, платежів від 13.10.2020 та 26.10.2020), не представив суду доказів погашення заборгованості за спірними у цій справі накладними.
В ході апеляційного провадження судом встановлено, що однією з причин виникнення спору в даній справі та доведення її до суду стало неналежне ведення бухгалтерського обліку обома сторонами, а саме, позивачем допущено дефекти в оформленні первинних документів (зокрема, товарно-транспортних накладних), відповідач, своєю чергою, посилаючись на відповідні недоліки, заперечував ті обставини, що докази, надані позивачем суду, є належними. Окрім того, обидві сторони протягом тривалого часу не могли здійснити звірку взаєморозрахунків.
Разом з тим, підсумовуючи викладене вище, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що відповідачем не надано доказів належного виконання ним умов договору №1/П-2020 від 30.04.2020 в частині сплати заявленої до стягнення заборгованості за видатковими накладними №265 від 09.10.2020, №275 від 22.10.2020, №277 від 22.10.2020, №278 від 24.10.2020 у загальному розмірі 169263,78 грн., отже, відповідна сума основного боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо похідних позовних вимог про стягнення 7863,13 грн. пені, нарахованої за відповідні періоди за кожною поставкою (загальний період - з 31.10.2020 по 31.03.2021), 1934,48 грн 3% річних, нарахованих за відповідні періоди за кожною поставкою (загальний період - з 31.10.2020 по 31.03.2021), та 7745,27 грн. інфляційних втрат, нарахованих за відповідні періоди за кожною поставкою (загальний період - з 31.10.2020 по 28.02.2021), колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд правомірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства, умовам договору, обчислені арифметично вірно. Відповідачем в суді першої та апеляційної інстанції не було надано жодних заперечень стосовно правильності нарахування вказаних сум. Як вбачається з правової позиції концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Східна", даний учасник справи заперечує проти стягнення вказаних сум виключно з тих підстав, що вони нараховані на суму основного боргу, існування якого відповідач вважає недоведеним. 
Разом з тим, як було встановлено вище, заперечення відповідача щодо основного боргу не визнано судом апеляційної інстанції належними аргументами, отже, відповідні похідні позовні вимоги також підлягають задоволенню, і підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині також немає.
Стосовно витрат на правову допомогу у розмірі 11236,13 грн, проти стягнення яких судом першої інстанції відповідач також заперечує, колегія суддів зазначає наступне.
В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11236,13 грн. позивачем подано наступні документи (у копіях, через систему "Електронний суд":
- договір про надання правової допомоги №709/м від 06.07.2020 (т.1, а.с.38);
- додаткова угода №15 від 04.03.2021 до договору про надання правової допомоги №709/м від 06.07.2020 (т.1, а.с.37);
- узгоджена вартість адвокатських послуг як додаток №1 до додаткової угоди №15 від 04.03.2021 (т.1, а.с.47);
- ордер серія АР №1047434 від 18.05.2021 (т.1, а.с.98);
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 002044 від 22.02.2019 на ім`я Марциха Ярослава Олександровича (т.1, а.с.100);
- платіжне доручення №107 від 29.03.2021 р. на суму 8000,00 грн (т.1, а.с.42);
- квитанція до прибуткового касового ордера №164 від 29.03.2021 на суму 3236,13 грн (т.1, а.с.33);
- розрахунок витрат на правову допомогу №1 від 29.03.2021 (т.1, а.с.43);
- акт надання послуг №43 від 29.03.2021 за договором про надання правової допомоги №709/м від 06.07.2020 та додатковою угодою №15 від 04.03.2021 на суму 11236,13 грн (т.1, а.с.46)
- протокол №2 Ради об`єднання Адвокатського об`єднання "Компанія "Довіра" від 24.10.2019 та статут Адвокатського об`єднання "Компанія "Довіра" (т.1, а.с.101).
Відповідно до умов п. 1.1. договору про надання правової допомоги №709/м від 06.07.2020, замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику, у відповідності до умов договору, правничої допомоги з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язаний прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити.
Відповідно до п. 3.1. договору виконання послуги та її оплата підтверджується актом виконання робіт, який підписується сторонами або їх уповноваженими представниками. Оплата послуг здійснюється на протязі п`яти діб з моменту отримання замовником грошових коштів.
Умовами п. 5.4. договору передбачено, що договір вважається виконаними з моменту підписання акту виконаних робіт. 
Зі змісту акту надання послуг №43 від 29.03.2021 вбачається, що Адвокатським об`єднанням "Компанія "Довіра" як виконавцем на підставі договору про надання правової допомоги №709/м від 06.07.2020 та додаткової угоди №15 від 04.03.2021  були виконані роботи на загальну вартість 11236,13 грн. 
Вищевказаний акт надання послуг №43 від 29.03.2021 підписано з боку замовника та виконавця, підписи яких скріплено печатками. При цьому вказано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Росторг-Інвест" як замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має. 
З наявної  в матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордера №164 від 29.03.2021  вбачається, що на підставі договору №709/м від 06.07.2020, додаткової угоди №15 до договору Адвокатським об`єднанням "Компанія "Довіра" прийнято від ТОВ "Росторг-Інвест" суму у розмірі 3236,13 грн. 
Із платіжного доручення №107 від 29.03.2021 на суму 8000,00 грн. вбачається, що вказана сума була сплачена ТОВ "Росторг-Інвест" на користь Адвокатського об`єднання "Компанія "Довіра" з призначенням платежу: договір про надання правової допомоги №709/м від 06.07.2020 р. Додаткова угода №15 від 04.03.2021. 
Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі      статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у п.268 справи "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим. 
За змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити   розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 цього Кодексу зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Вказана правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, від    02.09.2021 у справі №   922/2568/20 тощо.
Згідно з рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018, якими затверджено     рекомендовані ставки      адвокатського гонорару, участь в судовому розгляді справи (господарське судочинство)  - від 16000 грн. + 2 000 грн. (за другий та наступний судодень), складання позовної заяви - від 4000 грн.
Отже, заявлена до стягнення сума гонорару 11236,13 грн. не перевищує рекомендованого його розміру за рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018.
Як було встановлено вище, в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не було надано клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 5 – 7 ст.129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.  Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення стягнутої оскаржуваним рішенням суми витрат на правову допомогу адвоката в порядку вищенаведених приписів ст.129 ГПК України. Апелянтом у скарзі наявності таких підстав не наведено.
Відповідач  в апеляційній скарзі посилається на те, що підписи адвоката Марциха Я.О. на договорі про надання правової допомоги від 06.07.2020, а також на додаткових угодах до нього різняться, у зв`язку з чим, вони не є належними доказами.
Разом з тим, як вбачається з вищенаведених доказів, на виконання договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього адвокатом надано, а  позивачем прийнято та оплачено послуги. Натомість доводи відповідача є припущеннями, що не обгрунтовані і не підтверджені будь-якими доказами, а тому  не можуть бути прийняті судом. 
Відповідач посилається на те, що адвокатське об`єднання “Компанія “Довіра” надавало правову допомогу позивачу у інших аналогічних спорах про стягнення коштів з Концерну "Військторгсервіс", а отже, адвокат не витратив багато часу на підготовку документів у цій справі.
Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями, оскільки у кожній справі адвокат вивчає нові докази, формує правову позицію та здійснює розрахунки.
Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 15.06.2021 у справі №   922/2987/20, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права.
Отже, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку, що заявлена сума витрат у розмірі 11236,13 грн. є такою, що підтверджена наданими доказами, загальна сума витрат на адвокатські послуги не виходить за розумні межі визначення гонорару, є співмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим на їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг.
Доводи заявника апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.
Отже, в ході апеляційного провадження заявником скарги не мотивовано наявності підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.
За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України, 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Східна" концерну "Військторгсервіс" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 07.06.2021 у справі №922/1126/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено   14.09.2021 

Головуючий суддя                                                                    О.В. Шевель

Суддя                                                                                           О.О. Крестьянінов  

Суддя                                                                                           І.В. Тарасова