УХВАЛА

26 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 140/11740/20
адміністративне провадження № К/9901/25622/21
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Жука А.В., 
перевіривши касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року 
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року 
у справі №140/11740/20 
за позовом ОСОБА_1 
до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 
про визнання протиправним та скасування наказу,-   
ВСТАНОВИВ:
12 липня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі №140/11740/20.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно , а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
При цьому, пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
У касаційні скарзі відповідач зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що відповідно до пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України, є підставою касаційного оскарження.
Разом з цим Суд звертає увагу скаржника на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, щодо якої саме норми права застосованої судами першої та (або) апеляційної інстанцій, на його думку, відсутній правовий висновок Верховного Суду, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та яка, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
При цьому Судом встановлено, що, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник на початку касаційної скарги вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування приписів пункту 3 розділу IХ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05 серпня 2016 року №2432/15 у співвідношенні із пунктами 1,6,7 частини першої статті 8 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII.
Водночас, подальший зміст касаційної скарги містить посилання відповідача на відсутність висновку Верховного Суду щодо норм Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2021 року №512/5 у співвідношенні із пунктом 3 розділу IХ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження та пунктами 1,6,7 частини першої статті 8 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VII.
Таким чином, нечіткість та неоднакове зазначення відповідачем норм права, застосування щодо яких відсутній висновок Верховного Суду, незмістовність і суперечливість мотивів та аргументів касаційної скарги, свідчіть про  невизначеність скаржника з підставами касаційного оскарження, на яких вона подається.
Суд вважає за доцільне зазначити, що наведення в касаційній скарзі посилання на відсутність висновку Верховного Суду у взаємозв`язку з неоднаковим посиланням на неправильне застосування    або тлумачення зазначених правових норм у відповідному співвідношенні з іншими правовими нормами при ухваленні оскаржуваних судових рішень, не може свідчити про виконання скаржником вимог щодо форми і змісту касаційної скарги в частині належного викладення підстав касаційного оскарження судових рішень згідно пункту 3 частини четвертої  статті 328 КАС України, що свідчить про формальний підхід до її оформлення.
Таким чином, оскільки пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України є нормою, який може бути підставою для відкриття касаційного провадження лише у взаємозв`язку із чітким викладенням в касаційні скарзі відповідних аргументів та певних обґрунтувань, а наведене відповідачем обґрунтування не узгоджується із визначеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пунктом  3 частини четвертої  статті 328 КАС України, Верховний Суд відхиляє вказані  доводи скаржника стосовно даної правової норми.
Верховний Суд також акцентує увагу  відповідача на тому, що відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження, їх некоректне чи помилкове визначення або визначення безвідносно до предмета спору у цій справі унеможливлює в подальшому її розгляд.
Натомість Верховний Суд зазначає, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя  статті 334 КАС України), а підміна судом касаційної інстанції визначених Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) підстав для касаційного оскарження неприпустима, бо свідчитиме про порушення принципу незалежності судової влади.
Отже, враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин, касаційна скарга Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)підлягає поверненню як така, що не містить підстав визначених частиною 4 статті 328 КАС України для касаційного оскарження рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року  та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі №140/11740/20.  
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)  на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі №140/11740/20  - повернути скаржнику.
2. Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
3. Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена. 

..............................
А.В. Жук
Суддя Верховного Суду