Ухвала
Іменем України
 
13 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 751/8294/20
провадження № 61-14953ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 березня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь 1 200 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 13 травня 2017 було розпочато незаконне кримінальне переслідування та притягнення її до кримінальної відповідальності за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України), про що офіційне повідомлення було їй оголошено та вручено в письмовому вигляді 14 травня 2017 року. 14 вересня 2020 Верховним Судом було ухвалено постанову, якою скасовано обвинувальний вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні стосовно неї. Таким чином, вона незаконно та безпідставно була притягнута до кримінальної відповідальності, перебувала під слідством та судом 40 місяців та 1 день. Таке становище завдало їй страждань та важкого душевного болю, а також значної моральної шкоди, так як змінився усталений спосіб її життя. Весь цей час вона змушена була відкладати свої плани та доводити свою невинуватість і непричетність до інкримінованого їй правопорушення. В неї є проблеми зі здоров`ям, вона має на утриманні трьох дітей, двоє з яких є інвалідами, що потребують постійного стороннього догляду, вона самостійно їх виховує та утримує. Через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності вона не змогла реалізувати професійні навички під час отримання вищої освіти. Законодавчо встановлено мінімальний розмір відшкодування їй моральної шкоди, що становить 200 166,67 грн, є недостатнім. Враховуючи характер завданої їй моральної шкоди, обсяг і глибину страждань, вона визначила розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1 200 000 грн. 
 
Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 400 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що виходячи із загального часу перебування під слідством і судом (з 13 травня 2017 року по 14 вересня 2020 року - 40 місяців та 1 день) та розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць, гарантований законодавством мінімальний розмір моральної шкоди становить 200 166,67 грн. Однак, враховуючи тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких вона зазнала, її можливості щодо відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, беручи до уваги, що під час досудового розслідування до ОСОБА_1 були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, та слідчо-розшукові дії, зокрема обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та перебування у місцях позбавлення волі на умовах попереднього ув`язнення, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, повинна становити 400 000 грн, що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.
 
03 вересня 2021 року Державна казначейська служба України подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 березня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не навели належного обґрунтування, яке б підтверджувало факт заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань. Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є безпідставно завищеним і не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому суди попередніх інстанцій не звернули увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15-ц, в якій Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду в частині відшкодування моральної шкоди, згідно з яким для розрахунку відшкодування моральної шкоди застосовано мінімальний розмір заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат в розмірі 1 600 грн.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що 13 травня 2017 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017270180000668 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України.
 
14 травня 2017 року слідчим слідчого відділення Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області письмово повідомлено ОСОБА_1 про те, що вона підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України.
 
Ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайоннного суду Чернігівської від 16 травня 2017 року застосовано до підозрюваної за частиною першою статті 115 КК України ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
 
Після завершення досудового розслідування, 08 вересня 2017 року відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017270180000668 від 13 травня 2017 року.
 
Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за частиною першою статті 115 КК України та виправдано за недоведеністю її винуватості в цьому обвинуваченні на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України.
 
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 14 травня 2018 року скасовано вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2018 стосовно ОСОБА_1 та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
 
Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2019 року ОСОБА_1 засуджено за частиною першою статті 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. У строк відбування покарання ОСОБА_1 зараховано строк попереднього ув`язнення з 13 травня 2017 року по 29 січня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні, скасовано накладений на майно арешт.
 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційні скарги прокурора, засудженої та захисника залишено без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2019 року - без змін.
 
Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 14 вересня 2020 року вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_1 скасовано і закрито кримінальне провадження. Таке рішення Об`єднана палата ухвалила у зв`язку з відсутністю іншої процесуальної можливості усунути допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення правил нового розгляду без погіршення становища ОСОБА_1 , яка вироком суду виправдана через недоведеність вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, та кримінальне провадження щодо якої закрите на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК.
 
Матеріали справи містять копії свідоцтв про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю яких є ОСОБА_1 
 
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду та нагляду. ОСОБА_4 також є дитиною з інвалідністю.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
 
Тому посилання заявника у касаційній скарзі на загальні підстави цивільно-правової відповідальності є неспроможним.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
 
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
 
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Наведене узгоджується з правовими висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
Врахувавши тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких вона зазнала, її можливості щодо відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, взявши до уваги, що під час досудового розслідування до ОСОБА_1 були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, та слідчо-розшукові дії, зокрема обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та перебування у місцях позбавлення волі на умовах попереднього ув`язнення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, повинна становити 400 000 грн.
 
Такий висновок судів попередніх інстанцій в цій справі узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи та оцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Аргументи заявника про неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15-ц та необхідності при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди застосовувати як розрахункову величину заробітну плату в розмірі 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки на час розгляду справи № 497/2885/15-ц був установлений розмір мінімальної заробітної плати в сумі 1 600 грн, тоді як на час розгляду цієї справи - 5 000 грн.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання Державної казначейської служби України про звільнення її від сплати судового збору, про зупинення виконання рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 березня 2021 року і постанови Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року та про розгляд справи за її участю.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 березня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко