УХВАЛА

21 вересня 2021 року 
м. Київ
cправа №  910/18434/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Львова Б.Ю., 
за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:
позивач - приватне акціонерне товариство "Укрбудтрансгаз",
представник позивача - не з`явився,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Анвальт",
представник відповідача - Вага Ю.В., адвокат (довіреність від 23.10.2020 б/н),

розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Укрбудтрансгаз",
на рішення господарського суду Чернігівської області від 29.03.2021 (головуючий суддя Федоренко Ю.В.) 
постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 (головуючий Чорногуз М.Г., судді: Козир Т.П. і Кравчук Г.А.)
у справі № 910/18434/20
за позовом приватного акціонерного товариства "Укрбудтрансгаз" (далі - Позивач) 
до товариства з обмеженою відповідальністю "Анвальт" (далі - Відповідач)
про визнання договору недійсним.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Відповідача про визнання недійсним договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 02.10.2017 № 01/10 (далі - Договір).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підпис на Договорі виконано не директором Позивача ОСОБА_2, а не встановленою особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності при підписанні оскаржуваного правочину від імені Позивача; жодних дій на виконання оспорюваного правочину (схвалення) Позивач не здійснював. До позовної заяви позивачем додане клопотання від 05.11.2020               № 2 про призначення почеркознавчої експертизи підписів ОСОБА_2, виконаних на Договорі.
Рішенням господарського суду Чернігівської області від 29.03.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021, відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що: 
- матеріали справи містять докази про схвалення позивачем оспорюваного Договору шляхом      сплати ним 21.02.2018 коштів у сумі 130 000,00 грн;
- підписанням без заперечень директором Позивача листів про зміну призначення платежів      на перерахування безвітсоткової поворотної фінансової допомоги згідно з Договором;
- Позивачем також підписано акт звірки за Договором, яким підтверджено надання фінансової допомоги на суму 7 372 200,00 грн та оплату 130 000,00 грн у рахунок повернення      фінансової допомоги за Договором;
- вказані вище докази підтверджують укладення Договору між сторонами та      спростовують доводи Позивача про те, що жодних дій на виконання оспорюваного правочину (схвалення) ним не здійснювалось;
- оспорюваний Договір не порушує прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, оскільки він отримав за Договором 7 372 200,00 грн безвітсоткової поворотної фінасової допомоги яка, підлягає поверненню відповідно      до умов Договору та статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права та на те, що суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, просить скасувати оскаржувані рішенням і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди застосували статті 203, 207, 215 ЦК України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22.04.2015 у справі 6-48цс15 та у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 141/875/17-ц, від 19.05.2020 у справі № 624/600/16-ц, від 03.07.2019 у справі № 201/13235/15-ц, від 11.06.2018 у справі № 916/613/17, від 03.04.2019 у справі № 479/1049/16-ц, від 11.06.2020 у справі № 761/26618/15-ц у подібних правовідносинах.
Також від Позивача надійшли письмові пояснення, які він просить врахувати під час ухвалення рішення за результатами касаційного розгляду справи, які оцінюються Верховним Судом з урахуванням статей 42, 298, 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень судів попередніх інстанції, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін.
Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 17.09.2021 № 29.3-02/3251 у зв`язку з відпусткою судді Селіваненка В.П. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/18434/20, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Львова Б.Ю. 
Перевіривши матеріали справи та касаційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника Відповідача, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.
За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Позивач у касаційній скарзі посилається на те, що суди застосували статті 203, 207, 215 ЦК України безе урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22.04.2015 у справі № 6-48цс15 та у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 141/875/17-ц, від 19.05.2020 у справі  № 624/600/16-ц, від 03.07.2019 у справі № 201/13235/15-ц, від 11.06.2018 у справі № 916/613/17, від 03.04.2019 у справі № 479/1049/16-ц, від 11.06.2020 у справі № 761/26618/15-ц у подібних правовідносинах.
Так, у справах:
- № 6-48цс15 Верховний Суд України, відмовляючи у задоволенні заяви  товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Вісла" про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2014, та вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції статей 256, 257, 261ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, виходив з такого, що відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону). Судами  під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення сторони договору, а тому суди дійшли правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суди також установили, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у вересні 2013 року, що у розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Посилання ТОВ "Агрофірма "Вісла" на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, суди апеляційної та касаційної інстанцій обґрунтовано визнали таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України;
- № 141/875/17-ц суди, розглядаючи позовні вимоги про визнання договорів оренди землі недійсними, витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації договорів оренди землі, які були обґрунтовані, зокрема тим, що позивачі не укладали з відповідачем договорів оренди землі, їх підписи у договорах підроблені, вказані правочини не відповідають їх внутрішній волі, встановили, що відповідно до висновків експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19.08.2017 № 4685/4687/17-21 та від 23.08.2017 № 4689/4690/17-21, за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи у рамках кримінального провадження № 12017020250000046, підписи від імені орендодавців у договорах оренди землі від 15.11.2011 № 214, від 15.11.2011 № 269 та від 15.11.2011 № 58 виконані не самими позивачами, а іншими особами, які були оцінені судами у сукупності з іншими доказами по справі. Таким чином позивачами доведено відсутність у них наміру на укладення оспорюваних правочинів, оскільки особистого підпису у оспорюваних договорах вони не ставили, відтак, на момент вчинення правочинів не були додержані вимоги частин третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, а тому волевиявлення учасників правочинів у справі не було вільним, а правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Відповідачем не надано доказів на спростування зазначених висновків експертів, які є письмовими доказами та були оцінені судами попередніх інстанцій у сукупності з іншими доказами по справі. Також відповідачем не заявлялось відповідних клопотань про призначення судової експертизи у цій справі ні при перегляді заочного рішення, ні при його оскарженні в апеляційному порядку;
- № 624/600/16-ц суди, розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі, які обґрунтовані тим, що позивач під час оформлення правовстановлюючих документів на спадкове майно дізнався, що на підставі договору оренди землі від 16.03.2012 № 379 земельна ділянка перебуває у користуванні відповідача, однак підпис у договорі та додатках до нього (у актах приймання-передачі земельної ділянки та визначення її меж у натурі) виконано не спадкодавцем, що свідчить про відсутність волевиявлення останньої на укладення цього правочину, встановили, що спадкодавець не підписував договір оренди землі, його волевиявлення на укладення оспорюваного правочину було відсутнє, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи. Факт отримання спадкодавцем плати за користування земельною ділянкою не може свідчити про погодження між сторонами умов договору оренди та вплинути на його недійсність з підстав відсутності волевиявлення власника майна на передачу відповідачу об`єкта оренди. Відмовляючи в задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності, суди виходили з того, що початок її перебігу збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Вказане право у спадкоємця виникло 15.02.2016, тобто з моменту набуття ним права власності на спірну земельну ділянку та її державної реєстрації;
- № 201/13235/15-ц суди, розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору, які були обґрунтовані тим, що з 2013 року позивач почав отримувати телефонні дзвінки з вимогами сплатити борг за кредитною карткою, що було незрозуміло для нього, оскільки він ніколи не укладав кредитні договори з відповідачем, тому він звернувся до відповідача із заявою про проведення внутрішнього розслідування щодо підробки документів, на яку отримав відповідь із зазначенням, що відповідно до кредитного договору № SAMDN20000005824052 випущена відповідна карта, кредитний договір складається із заяви, пам`ятки клієнта, умов і правил надання банківських послуг, тарифів, при цьому позивач зазначав, що вказана заява має ознаки підробки, оскільки він її ніколи не подавав, не заповняв та не підписував, встановили, що надана відповідачем копія заяви про повідомлення клієнтом своїх персональних даних та інформацію про майно та доходи, крім посади "реалізатор", не містить ніяких даних, навіть прізвища самого клієнта, а також - ні підпису клієнта, ні підпису працівника банку. Надана банком копія заяви про надання банківських послуг від 20.02.2006, зокрема, про видачу картки з лімітом у 2 000,00 грн із 4 % та погашенням щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми витрат - містить ім`я клієнта "позивач", дані його паспорта та підпис. При цьому вказаний підпис у заяві не відповідає підписам у паспорті позивача, виданому 28.12.2000, та у його трудовій книжці, за відомостями якої він працює із 2005 року на заводі. У вказаній заяві про надання банківських послуг містяться такі прізвища та підписи працівників банку - менеджера Байдужа, заступника директора та головного бухгалтера. Проте відомостей про проведення банком службової перевірки за участю вказаних працівників банку та про її результати матеріали справи не містять;
- № 916/613/17 суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Группа компаній "Главстрой", яке оформлене протоколом від 13.08.2014 за № 26; визнання недійсним з моменту укладення договору про переведення боргу та передавання прав та обов`язків від 13.08.2014, укладеного між ТОВ "УніКредіт Лізінг", ТОВ "Группа компаній "Главстрой" та ТОВ "Панстрой", та приймаючи у цій частині нове рішення про їх задоволення, які були обґрунтовані тим, що спірне рішення загальними зборами фактично не приймалося, загальні збори не скликалися та не проводилися, а підпис позивача, як учасника товариства, було підроблено, а також підроблено його підпис на договорі про переведення боргу та передавання прав та обов`язків від 13.08.2014 та відповідному акті приймання-передачі майна від 13.08.2014, на підставі оцінки сукупності доказів (висновку судово-почеркознавчої експертизи від 28.12.2016 № 19331/19332/16-32, проведеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз та довідки № 64/Ш-965 від 23.02.2016 Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України) встановив, що у договорі про переведення боргу та передання прав та обов`язків від 13.08.2014 підпис у графі "ОСОБА_1 Директор", виконаний не ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою з частковим наслідуванням підпису ОСОБА_1 , оскільки Шкрабов Д.М. об`єктивно впродовж 3 годин 33 хвилин перебування на території України не міг провести загальні збори учасників Товариства в м. Одесі, та підписати договір про переведення боргу та передавання прав та обов`язків від 13.08.2014 разом з актом приймання-передачі до цього договору в м. Києві;
- № 479/1049/16-ц суди, розглядаючи позовні вимоги про визнання договору оренди землі недійсним та зобов`язання повернути земельну ділянку, які були обґрунтовані, зокрема тим, що договір оренди з відповідачем та акт приймання-передачі своєї земельної ділянки нею не укладався та не підписувався, крім того, зазначений договір не відповідає вимогам законодавства, не містить дати, лише 2005 рік, встановили, що волевиявлення позивача на укладання оспорюваного договору оренди земельної ділянки відсутнє, оскільки позивач його не підписував, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14.12.2017 № 695, тому в силу вимог частини першої статті 215 ЦК України договір є недійсним із застосуванням наслідків його недійсності;
- № 761/26618/15-ц суди, розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсним договору застави, які були обґрунтовані, зокрема тим, що позивач-1 не підписував договір застави корпоративних прав від 30.04.2009, останньому не було відомо про факт його укладення, станом на дату його укладення він перебував у м. Цюріху (Швейцарія), його дружина (позивач-2) не надавала будь-якої згоди на укладення цього правочину, що підтверджується висновком експерта від 24.12.2013 за результатами проведення почеркознавчого дослідження, встановили, що підпис у договорі застави вчинено не позивачем-1, а іншою особою. При цьому позивач-2 не надавав згоду на його вчинення. Відповідачем не спростовано доводи позивача-1 про те, що він дізнався про існування спірного договору лише 03.10.2013, після ознайомлення його представника з матеріалами справи № 2-1547/2012 в Оболонському районному суді міста Києва. З позовом у цій справі позивачі звернулися 10.09.2015, тому строк позовної давності не пропущено.
Водночас у даній справі № 910/18434/20 судами встановлено, що у якості підписантів у Договорі зазначено з боку відповідача - директора Валькова О.М., з боку позивача - директора ОСОБА_2, ці підписи скріплено відбитками печаток товариств.
Наявні у матеріалах справи копії виписок по рахунку свідчать, що Відповідачем перераховано Позивачу кошти у загальній сумі 7 800 000,00 грн з призначенням платежу: "Передплата згідно дог. № 07/09".
Листами від 25.10.2017 №№ 25-27, від 30.10.2017 № 31, від 01.11.2017 №№ 01, 01/1, від 07.11.2017 № 07, від 08.11.2017 №№ 08, 09/1, від 09.11.2017 № 09, від 10.11.2017 № 10 Відповідач  просив Позивача вважати з моменту вчинених платежів зміну призначення платежу у платіжних документах з "Передплата згідно дог. №07/09 від 07.09.2016" на "перерахування безвідсоткової поворотної фіндопомоги згідно дог. №01/10 від 02.10.2017", за виключенням листа № 25, у якому Відповідач просив платіж на суму 954 335,78 грн зарахувати в рахунок Договору, а суму 95 644,22 грн вважати передплатою за товар за договором   № 07/09.
Вказані листи містять напис "Отримано нарочно. Заперечень не маю. Директор Позивача  ОСОБА_2 /підпис/".
Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками (пункт 3.7 глави 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція № 22).
Питання щодо внесення змін до реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення після зарахування коштів на рахунок отримувача має вирішуватися між платником та отримувачем коштів у порядку, узгодженому між ними, оскільки пунктом 1.19 глави 1 Інструкції № 22 визначено, що платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку.
Національний банк України у листі від 09.06.2011 № 25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу" зазначив, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку.
За змістом частини першої статті 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.
Належність підпису директору Позивача ОСОБА_2 у листах від 25.10.2017 №№ 25-27, від 30.10.2017 № 31, від 01.11.2017 №№ 01, 01/1, від 07.11.2017 № 07, від 08.11.2017 №№ 08, 09/1, від 09.11.2017 № 09, від 10.11.2017 № 10, у яких Відповідач просив вважати з моменту вчинення вказаних у таких листах платежів вірним наступне призначення платежу "згідно дог.№01/10", - Позивачем не оспорюється.
Вказане свідчить про те, що зміна реквізитів платежу у спірних правовідносинах відбулась у спосіб, що не суперечить закону, актам цивільного законодавства, та відповідає звичаям ділового обороту.
Факт використання печатки Позивача при підписанні оспорюваного Договору та акта звірки ним не спростовано. Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у відповідних правовідносинах. Позивач не довів фактів протиправності використання своєї печатки при укладенні Договору чи доказів її втрати, не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи її викраденням. 
Таким чином суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що у матеріалах справи наявні докази схвалення Позивачем оспорюваного договору шляхом сплати ним 21.02.2018 коштів у сумі 130 000,00 грн, підписанням без заперечень директором Позивача листів про зміну призначення платежів на перерахування безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно з Договором, а також акта звірки за Договором, яким підтверджено надання фінансової допомоги на суму 7 372 200,00 грн, оплату                 130 000,00 грн у рахунок повернення фінансової допомоги за Договором.
Що ж до клопотання про призначення експертизи, то судами воно відхилено, оскільки наявні у справі докази (які підтверджують подальше схвалення правочину) дають можливість суду встановити фактичні дані, які входять до предмета доказування, а тому проведення експертизи є недоцільним.
При  цьому судами зазначено, що банківські виписки, листи про зміну призначення платежів із підписом директора Позивача, справжність якого ним не заперечується, акт звіряння взаємних розрахунків свідчать на користь подальшого схвалення Позивачем оспорюваного правочину, спростовують твердження Позивача про недійсність цього правочину, як укладеного поза його волею. Вказаним також спростовуються твердження Позивача щодо порушення його прав оспорюваним правочином.
Крім того, Позивач не заперечує факт отримання ним коштів за Договором та не обґрунтовує, яким чином та які його права було порушено оспорюваним правочином.
Тобто у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду (справи № 305/1180/15-ц, № 922/2383/16, № 757/31606/15-ц).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
Отже, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин.
Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Водночас самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
У Х В А Л И В :
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Укрбудтрансгаз" на рішення господарського суду Чернігівської області від 29.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/18434/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                              І. Булгакова
Суддя                                                                                                              І. Бенедисюк
Суддя                                                                                                             Б. Львов