17.08.21
22-ц/812/1593/21 
Головуючий суду першої інстанції Цуркан Р.С.
Провадження № 22-ц/812/1593/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року             м. Миколаїв Справа № 487/3508/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В., 
за участю: представника заінтересованої особи - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року, постановлену під головуванням судді Цуркана Р.С., в приміщенні цього ж суду, за клопотанням ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, 

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2021 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду із клопотанням, в якому просила визнати рішення Куйбишевського районного суду Санкт-Петербурга Російської Федерації від 08 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про оскарження та встановлення батьківства, яким виключено із актового запису № 1531 від 21 березня 1994 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Миколаїв Миколаївської області України, відомості про батька ОСОБА_4 та встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Ленінград, є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Миколаїв Миколаївської області України, яка народилася у матері ОСОБА_7 . Крім того цим рішенням вносяться відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 .
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року клопотання залишено без розгляду на підставі статті 466 ЦПК України та повернуто заявниці.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку з посиланням на статтю 4 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, що зазначене клопотання повинно подаватися через установи юстиції, а також заінтересованою стороною не надано документ, який засвідчує, що особа, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду - ОСОБА_4 , був належним чином повідомлений іноземним судом про дату, час і місце розгляду справи.
Не погоджуючись із цією ухвалою,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що нею при звернення до суду було дотримано вимог статей 471-472 ЦПК України, які передбачають звернення саме заінтересованої особи до суду, а не через установи органу юстиції, як це зазначив суд першої інстанції. Крім того надано документи, перелік яких, передбачений частиною 2 статті 472 ЦПК України для вирішення вказаного клопотання, тому вважає висновок суду про залишення її клопотання без розгляду безпідставним.
Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_4 до суду не надходило.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Залишаючи без розгляду клопотання ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заінтересована особа порушила порядок звернення до суду з цим клопотанням та воно не оформлено відповідно до вимог статті 466 ЦПК України, оскільки в порушення вимог пункту 3 частини 3 статті 466 ЦПК України до клопотання заявником не доданий документ, який засвідчує, що сторона відповідач по справі, який не брав участі в судовому процесі, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із клопотанням, в якому просила визнати рішення Куйбишевського районного суду Санкт-Петербурга Російської Федерації від 08 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про оскарження та встановлення батьківства, яким виключено із актового запису № 1531 від 21 березня 1994 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Миколаїв Миколаївської області України, відомості про батька ОСОБА_4 та встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Ленінград, є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Миколаїв Миколаївської області України, яка народилася у матері ОСОБА_7 . Крім того цим рішенням вносяться відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 .
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року клопотання залишено без розгляду на підставі статті 466 ЦПК України та повернуто заявниці.
Так, згідно зі статтею 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
У відповідності до частини 1 статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
Законодавець в розділі IX ЦПК «Визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів» окремо регулює визнання та звернення до виконання рішень іноземного суду, що підлягають примусовому виконанню (Глава 1), та визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню (Глава 2).
За змістом положень частини 1 статті 472 ЦПК України (Глава 2 Розділу IX ) клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.
Згідно частини 2 статті 472 ЦПК України до клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи:
1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання;
2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні;
3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Оскільки ОСОБА_1 заявлено клопотання про вирішення процесуальних питань щодо рішення іноземної держави, яке не підлягає примусовому виконанню, то застосуванню підлягають саме норми Глави 2 Розділу IX ЦПК України «Визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню».
Частина 2 статті 472 ЦПК України містить вичерпний перелік документів, що додаються до клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, надала, зокрема, засвідчену в установленому порядку копію рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання, і яке містить відомості про сторону відповідача по справі, а також зазначено, що відповідач ОСОБА_4 не брав участі у судовому процесі, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Крім того за приписами частини 7 статті 473 ЦПК України за результатами розгляду зазначеного клопотання у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 ЦПК України.
Зі змісту пункту 2 частини 2 статті 468 ЦПК України вбачається, що у задоволенні вказаного клопотання може бути відмовлено якщо, сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи.
Отже обставини належного та вчасного повідомлення особи, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, підлягають дослідженню та оцінці судом першої інстанції при розгляді клопотання по суті, а не на стадії прийняття судом такого клопотання до розгляду.
Таким чином клопотання заявника подане у відповідності до вимог статті 472 ЦПК України.
Щодо висновків суду про необхідність надходження зазначеного клопотання через установи юстиції з посиланням на статті 4, 6 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, 
сімейних та кримінальних справах 1993 року, то колегія суддів вважає такі висновки помилковими в силу неправильного трактування судом змісту цих статей. 
Так, 10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано 
Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, 
сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула 
чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у 
відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською 
Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, 
Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою 
Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і 
Туркменістаном (далі - Конвенція).
Відповідно до частини 2 статті 1 Конвенції громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони. 
Отже, під терміном «установи юстиції» в Конвенції розуміються суди, органи прокуратури та інші установи, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи.
Статті 4 та 6, що містяться в частині II Конвенції, регулюють надання правової допомоги саме між установами юстиції Договірних Сторін, тобто між судами, органами прокуратури та іншими установами, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи.
За такого твердження суду першої інстанції про те, що клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, повинно надходити через установи юстиції Договірних Сторін, є безпідставним.
Більш того, при застосуванні Конвенції повинні враховуватися норми ЦПК України, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань при виконанні рішень іноземних судів. 
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для залишення клопотання ОСОБА_1 без розгляду на підставі вимог Розділу 1 Глави IX ЦПК, що регулюють визнання та звернення до виконання рішень іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню.
Ухвала суду від 17 червня 2021 року постановлена з порушенням норм процесуального права, які привели до постановлення помилкової ухвали.
Згідно з частиною 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У зв`язку з цим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу  Заводського районного суду м. Миколаєва від  17 червня 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 18 серпня 2021 року.