Дата документу 20.07.2021 Справа № 333/7551/20

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
20 липня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 333/7551/20
Провадження №22-ц/807/2275/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Книш С.В.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка дії від себе та від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2021 року, в складі судді Варнавської Л.О., в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка дії від себе та від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  в особі законного представника  ОСОБА_1 про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначив, що 01 вересня 2020 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 63/100 частки квартири АДРЕСА_1 . Інші 37/100 частки вказаної квартири належали йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 16.10.2006. Він став одноосібним власником вказаної квартири.
Відповідно до п. 13.1 договору купівлі-продажу частки квартири Продавець зобов`язується знятися з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за вказаною адресою в строк до 01.10.2020 включно.
Продавець ОСОБА_4 знялася з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Але зобов`язання щодо зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 не виконані на сьогоднішній день. Напроти, ОСОБА_1 зареєструвала за вказаною адресою свою малолітню дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 319,321,391 ЦК України зазначає, що із припиненням права власності ОСОБА_4 на квартиру, за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автоматично втрачено право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане узгоджується з висловленою Верховним Судом України 05 листопада 2014 року правовою позицією у справі № 6-158цс14: припинення права власності особи на квартиру припиняє її право та право членів її сім`ї на користування квартирою.
Ураховую викладене, просив суд усунути йому перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . 

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2021 року позов задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає наступне. 
Судом не надано належної оцінки тому, що в матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення права користування житлом малолітньої дитини ОСОБА_2 , що призвело до порушення прав для дитини, для якої спірне житло є єдиним місцем проживання, як і для відповідача. Судом не надана оцінка можливої недобросовісності дій сторін Договору купівлі-продажу квартири, а також тому, що Комунарським районним судом м. Запоріжжя відкрито провадження в справі № 333/2037/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу 63/100 частки квартири АДРЕСА_1 від 01 вересня 2020 року. Поза увагою залишився той факт, що позивач порушував правила співмешкання, у зв`язку з чим вона змушена була орендувати квартиру. Зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення. Вказує, що підстава, на якій проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалось, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, то факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Звертає увагу суду на граматичні помилки в оскаржуваному рішенні, що свідчить про формальний підхід суду у вирішенні справи.

Від третьої особи до апеляційного суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що нормами чинного законодавства не передбачено надання органом опіки та піклування висновку щодо розв`язання спорів про визнання осіб, у тому числі малолітніх, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Крім того, протягом 10 робочих днів (строк розгляду документів відповідно до п. 67 Постанови № 866) до укладення Договору купівлі-продажу частки квартири малолітня дитина ОСОБА_2 не мав щодо спірного нерухомого майна права власності або права користування, а, отже, були відсутні правові підстави надання органом опіки та піклування відповідного дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить задоволенні апеляційної скарги відмовити.
У відзиві зазначає, що ані позивач, ані нотаріус не були обізнані про дії ОСОБА_1 щодо реєстрації її малолітньої дитини у спірній квартирі в день укладення договору купівлі-продажу, тому твердження апелянта про незаконне заволодіння ОСОБА_3 часткою квартири та недобросовісність дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок яких ОСОБА_1 та її малолітня дитина втратили право користування житло є необґрунтованими. ОСОБА_3 при купівлі спірної частки квартири не міг передбачити характер та вагу обтяжень його майбутньої нерухомості. ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила той факт, що її малолітня дитина ОСОБА_6 ніколи не проживав в спірній квартирі. Відповідач та її малолітня дитина не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язані, їх право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 виходив з того, що оскільки у власника оспорюваної частини квартири ОСОБА_4 припинилось 01.09.2020 право власності на частину цієї квартири у зв`язку з її відчуженням, то перестало існувати і право користування жилим приміщенням у членів її родини, до яких відноситься її мати - відповідачка ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 .
ОСОБА_3 як власник, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі зареєстровані в ньому, отже порушене право позивача, як законного власника спірного житлового будинку та підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником 37/100 часток квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 є власницею 63/100 часток вказаної квартири, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.4).
01 вересня 2020 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу частки квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продала та зобов`язується передати у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 купив та зобов`язується прийняти у власність належні ОСОБА_4 на праві приватної власності 63/100 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).
Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 09.12.2020 №04-07/3/20879 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 05.09.2014 по теперішній час; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 27.06.1996 по теперішній час; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.09.2020 по теперішній час; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 03.09.2020 по теперішній час; ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 з 03.09.2020 по теперішній час ( а.с.5).
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є донькою ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 39).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 37).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те,  що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права  власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього житлового приміщення, то припинення права власності особи на житло припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Однією з підстав припинення права власності відповідно до статті 346 ЦК України є відчуження свого майна власником.

Зазначене відповідає правовому висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1  з 05 вересня 2014 року як член сім`ї власника частки квартири – доньки ОСОБА_4 .
Право власності ОСОБА_4 на частку у вищевказаній квартирі припинилось 01 вересня 2020 року на підставі Договору купівлі-продажу частки квартири, зареєстрований в реєстрі за №1698.
Відповідно до п.13 та п.13.1 вказаного Договору купівлі-продажу ОСОБА_4 зобов`язується звільнити та передати відчужувану частку квартири Покупцю для вільного користування та безперешкодного володіння в день нотаріального посвідчення цього договору. ОСОБА_4 зобов`язується знятися з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за вказаною адресою в строк до 01 жовтня 2020 року.
Малолітній ОСОБА_2 зареєстрований у вищевказаній квартирі з 01 вересня 2020 року, тобто в день укладення Договору купівлі-продажу частки квартири.
Права відповідачів є похідними від права власності на 63/100 часток у квартирі власниці ОСОБА_4 , яка є донькою ОСОБА_1 та сестрою ОСОБА_11 .
Отже, їх право користування цим житлом існує доти, доки існує право власності на це житло у члена їх сім`ї, в даному випадку ОСОБА_4 .
Розпорядившись належною їй часткою в квартирі шляхом її продажу, ОСОБА_4 припинила своє право власності на неї, а тому припинилось і відповідне право користування членів її сім`ї – відповідачів у справі.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та застосувавши наведені законодавчі положення, враховуючи припинення права власності ОСОБА_4 на частку спірної квартири та похідний характер прав відповідачів на користування квартирою від прав колишнього власника, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Також судом першої інстанції оцінене припинення права користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірною квартирою на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 8 Конвенції  закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції пояснила, що не проживає у спірній квартирі.

ОСОБА_1 була зареєстрована в спірній квартирі як член сім`ї власника частки квартири, право власності якого припинено.

ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується матеріалами справи та Договором оренди житлового приміщення від 02 жовтня 2020 року (а.с. 47).

Позивач ОСОБА_3 , укладаючи Договір купівлі-продажу частки квартири, не міг передбачити обтяження квартири у вигляді користування нею малолітньою дитиною, оскільки ОСОБА_2 був зареєстрований в спірній квартирі в день укладення вказаного договору купівлі-продажу частки квартири.

ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 не є членами сім`ї позивача ОСОБА_3 .

Факт реєстрації відповідачів за адресою квартири позивача, який є її одноосібним власником, перешкоджає останньому в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись балансу захисту права власності позивача, правильно дійшов висновку, що у контексті ст.. 8 Конвенції порушені права ОСОБА_3 як власника квартири.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 тривалий час порушував правила співмешкання не підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звернення 15 березня 2021 року ОСОБА_1 до Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції із заявою про злочин, щодо вчинення по відношенню до неї кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, не свідчить про те, що вона не проживала у спірній квартирі у зв`язку з неправомірними діями ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що в цій справі обов`язковим є наявність висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення права користування житлом малолітньої дитини, не ґрунтуються на нормах законодавства, оскільки відповідно до ч.4 ст. 19 СК України обов`язковою є саме участь вказаного органу у цій категорії справ. З матеріалів справи вбачається, що третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування висловив свою думку щодо позовних вимог.

Посилання апеляційної скарги на те, що в Комунарському районному суду м. Запоріжжя перебуває справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу 63/100 частки спірної квартири, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки на час розгляду цієї справи вказаний договір недійсним судом не визнаний, а в разі поновлення права власності ОСОБА_4 на квартиру, відповідач не позбавлена можливості захистити свої права. 

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі тільки 01 вересня 2020 року пов`язано із карантини заходами в Україні, не впливають на правильність висновків суду. 
Крім того, карантин на території України був встановлений 12 березня 2020 року, тобто через три з половиною роки після народження ОСОБА_2 .

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира є єдиним місцем проживання малолітнього ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що малолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. А також про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що батьку малолітнього ОСОБА_2 – ОСОБА_10 на праві приватної власності належить Ѕ частина квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

В квартирі позивача ОСОБА_2 ніколи не проживав, до 01 вересня 2020 року зареєстрований в ній не був, наразі проживає з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 не спростовує правильних висновків суду першої інстанції, оскільки у вказаній справі обставини не є тотожними. 

Зокрема, як зазначалось, позивач, укладаючи Договір купівлі-продажу частки квартири, не міг передбачити обтяження квартири у вигляді користування нею малолітньою дитиною, а ОСОБА_1 не проживала у спірній квартирі. Крім того, у вказаній постанові ВП ВС не відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року (провадження № 6-158цс14).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що граматичні помилки в оскражуваному рішенні свідчать про формальний підхід суду до вирішення справи, є безпідставним та не свідчать про незаконність рішення. Вказані описки можуть бути виправлені судом першої інстанції в порядку ст.. 269 ЦПК України.

Інших належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Отже, встановивши, що право власності на спірну квартиру належить позивачу, якому чиняться перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном, відповідачі не є членами його сім`ї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство в розумінні статей 64, 156 ЖК УРСР, суд першої інстанції, захистив права власника у спосіб, заявлений позивачем - визнання відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, як членів сім`ї попереднього власника частки квартири, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що за обставинами цієї справи є пропорційним заходом, спрямованим на захист права власності позивача.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка дії від себе та від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2021 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 липня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова