П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5191/21	
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від     21 липня 2021 року у справі за позовом   ОСОБА_1 до  Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, скасування постанов
ВСТАНОВИЛА:

У  квітні 2021 року позивач  звернувся до суду з   позовом до відповідача та просив визнати дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними; 
- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити виконавче провадження № 48185088 по виконанню виконавчого листа № 2-685/10, постанову вiд 05.03.2019р.на підставі Постанови ВСУ від 02 грудня 2020 року по справі            №2-685/10, провадження № 61-15324св19;  
- скасувати арешт та обтяження з усього майна, накладеного відповідно до постанови від 30.05.2019р. про арешт коштів боржника по виконанню виконавчого провадження № 48185088 по виконанню виконавчого листа № 2-685/10 від 26.02.2010 року, двох постанов вiд 06.03.2019р. про арешт усього майна боржника по виконанню виконавчого провадження № 48185088 по виконанню виконавчого листа № 2-685/10 від 26.02.2010 року;  
- зобов`язати  Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути усе вилучене у позивача майно.
Ухвалою  Одеського окружного адміністративного суду від  21 липня 2021  року, постановленою  у відкритому судовому засіданні  у м.Одеса  закрито провадження у справі №420/5191/21 за позовом ОСОБА_1  до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними дій  та зобов`язати вчинити певні дії.   Роз`яснино  позивачеві, що даний спір має вирішуватися судом за правилами Цивільного процесуального законодавства України. 
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1  надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду   та ухвалити нове рішення, яким  позов задовольнити в повному обсязі. Доводами апеляційної скарги  зазначено,  що  відповідач не виконує заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси по цивільній справі №2-685/10 та постанову Верховного Суду.  Апелянт вважає, що  невиконання суб`єктом владних повноважень рішень або пстанов суду підлягає розгляду саме у адміністративному суді.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 у даній справі є боржником у виконавчому провадженні, відкритому на виконання рішення у цивільній справі, а відтак,  для звернення з окресленими у даній позовній заяві, вимогами, встановлений порядок, передбачений приписами Цивільного процесуального законодавства України, а саме звернення до суду,  який розглянув справу як суд першої інстанції, тобто у даному випадку -  до Суворовського районного  суду м.Одеси.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, ч.2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Завданням адміністративного судочинства, за приписами ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У відповідності до ч.1 ст.3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.4 КАС України, «адміністративною справою» вважається переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в т.ч. на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Як передбачено ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Визначення поняття «суб`єкта владних повноважень» міститься у п.7 ч.1 ст.4 КАС України, відповідно до якої «суб`єкт владних повноважень» - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. 
Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення, повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під адміністративну юрисдикцію.
Положеннями ст.287 КАС України закріплено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч.1 ст.287 КАС України).
Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.
Зі змісту приписів ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII, який набрав чинності з 05.10.2016р. та діє на дату звернення позивача до суду з даним позовом, встановлено що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.74 Закону №1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. 
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у т.ч. постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби стосовно виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача у виконавчому провадженні.
Колегією суддів встановлено, що обставини, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги у справі, фактично стосуються незавершеного на даний час виконавчого провадження за виконавчими листами №2-685/10, виданого  на підставі постанови ВСУ від 02 грудня 2020 року по справі №2-685/10, провадження № 61-15324св19 у цивільній справі, в межах якого, останній являється «боржником», тобто стороною виконавчого провадження.
Предметом оскарження у межах даної адміністративної справи є вимоги про визнання дій незаконними, зобов`язання відповідача закрити виконавче провадження №48185088 по виконанню виконавчого листа № 2-685/10,  скасувати арешт та обтяження з усього майна, накладеного відповідно до виконавчих проваджень №48185088 по виконанню виконавчих листів №2-685/10, виданих 26.02.2010р., а також зобов`язання повернути усе вилучене майно.
За змістом п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.2 цього Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.74 Закону №1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Також, слід звернути увагу на те, що за приписами ст.383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ  (ч.2 ст.384 ЦПК України).
Отже, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження «боржником» або «стягувачем» рішення, дій або бездіяльності державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема ухваленого в порядку цивільного судочинства.
Відповідна скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.
Як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, предметом спору у даній справі є оскарження рішення та дій органу державної виконавчої служби, які прийняті (вчинені) на виконання судового рішення у «цивільній» справі   на підставі якого видано виконавчий лист Суворовським  районним судом м.Одеси.
З огляду на викладене,  враховуючи вказані обставини та положення ст.74 Закону №1404-VIII, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1  був  відповідачем  у  цивільній  справі та є  боржником  у незавершеному виконавчому провадженні  за виконавчим листом у цивільній справі               №2-685/10  з примусового виконання цього рішення, то відповідно, справа щодо оскарження позивачем рішень органу державної виконавчої служби, прийнятих ним під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення у цивільній справі, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що для звернення з окресленими у даній позовній заяві вимогами встановлений порядок, передбачений приписами Цивільного процесуального законодавства України, а саме звернення до суду,  який розглянув справу як суд першої інстанції, тобто у даному випадку -  до Суворовського районного  суду м.Одеси.
При цьому, одночасно слід звернути увагу   на   аналогічну правову позицію з цього питання викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019р. по справі №815/4232/17, від 22.04.2019р. по справі №757/53656/17-а, а також постанові Верховного Суду від 21.02.2020р. по справі №643/5597/19.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду першої  інстанції та  не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог процесуального законодавства, а тому відсутні правові підстави для її скасування.
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст.  238,  308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від  21 липня 2021  року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець