УХВАЛА

08 вересня 2021 року 
м. Київ

Справа №  922/3427/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,
розглядаючи касаційну скаргу Комунального підприємства "Харківводоканал"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19 травня 2021    року (головуючий - Пелипенко Н. М., судді: Барбашова С. В., Пушай В. І.) у      справі
за позовом Акціонерного товариства "Харківобленерго"
до Комунального підприємства "Харківводоканал"
про стягнення 1 543 484,28 грн

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2021 року відкрито провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства "Харківводоканал" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19 травня 2021    року з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) .
Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.
Правовідносини сторін спору врегульовані договором про постачання електричної енергії № 1.01 від 03.01.2008 (далі - договір), за умовами якого Акціонерне товариство "Харківобленерго" (далі - АТ    "Харківобленерно", позивач, постачальник) постачає Комунальному підприємству "Харківводоканал" (далі - КП "Харківводоканал", відповідач, споживач) електричну енергію, а останній оплачує її вартість та здійснює інші платежі. 
Згідно з пунктом 5 додатка № 2 "Порядок розрахунків" до договору остаточний розрахунок споживача, за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунка, який має бути оплачений протягом 5 операційних днів з дня його отримання. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 у справі №    910/4218/17, яке набрало законної сили, стягнуто з КП "Харківводоканал" на користь АТ    "Харківобленерно" 28 318 783,81 грн основного боргу за спожиту електричну енергію по договору за період з листопада 2016 року по січень 2017 року. Вказаним судовим рішенням установлено, що позивач виставив відповідачу рахунки за електричну енергію, спожиту за період з листопада 2016 року по січень 2017 року, 06.08.2019.
У жовтні 2020 року АТ "Харківобленерго" звернулося до суду з позовом до КП    "Харківводоканал" про стягнення 670 969,60 грн. інфляційних втрат за період з 01.09.2019 по 31.08.2020 та 872 514,68 грн 3% річних за період з 13.08.2019 по 30.09.2020.
Позов мотивований порушенням відповідачем встановлених умовами договору строків оплати заборгованості за спожиту електричну енергію за період з листопада 2016 року по січень 2017 року, яка була стягнута за судовим рішенням у справі №    910/4218/17.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 03 лютого 2021 року позов задоволений частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 87 019,71 грн. 3% річних, 670 969,60 грн. інфляційних витрат. В іншій частині позову відмовлено.
Суд першої інстанції констатував порушення відповідачем умов договору в частині оплати заборгованості за електричну енергію за період з листопада 2016 року по січень 2017 року, у зв`язку з чим позивач правомірно нарахував на суму основного боргу 3% річних та інфляційні втрати. У той же час зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань (сплату частини боргу), правовий статус останнього, основним різновидом господарської діяльності якого є надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення, враховуючи також соціальну спрямованість його господарської діяльності, скрутний фінансовий стан підприємства, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру 3% річних до 90% від заявлених позивачем на підставі статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України). При вирішенні питання про зменшення суми відсотків річних суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.03.202 у справі №902/417/18. 
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19 травня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині зменшення суми 3% річних на 90% до суми 87 019,71 грн., прийнято в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 870    197,11 грн. 3% річних. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд встановив невиконання відповідачем зобов`язань за договором в частині оплати спожитої електроенергії, а належна до стягнення сума відсотків річних, розмір яких (3%) визначений як законодавчо в статті 625 ЦК України, так і в договорі, не є надмірно великою у порівнянні з сумою основного боргу, а отже не становить непомірного тягаря для відповідача та не є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем.
У зв`язку з чим апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення суми 3% річних, з посиланням на те, що враховані місцевим судом правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.03.202 у справі №902/417/18 стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у даній справі. 
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, рішення суду першої інстанції в залишити без змін.
Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 щодо застосування частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, відповідно до якого суд, з урахуванням конкретних обставин справи, може вирішити питання про зменшення штрафних санкцій та відсотків річних, якщо нарахований розмір відсотків річних є явно неспівмірним з сумою основного боргу, становить надмірний та невиправданий майновий тягар для відповідача. Так, винятковість випадку неналежного виконання відповідачем зобов`язань пов`язана зі скрутним фінансовим становищем підприємства, яке виконує функції централізованого водопостачання та водовідведення населенню за регульованими тарифами, що є єдиним джерелом доходів відповідача. Стягнення відсотків річних у заявленому в позові розмірі призведе до покладення на відповідача надмірного фінансового тягаря.
Відповідно до положень частини 1 статті 300 ГПК України Верховний Суд розглядає доводи касаційної скарги тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження.
Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги, які відповідають вимогам абзацу 2 пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України, разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України. 
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Проте наведена скаржником підстава касаційного оскарження не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у наведеній скаржником постанові викладені не у подібних правовідносинах.
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права. 
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden»).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №    910/4647/18).
Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі №    922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 (абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №    902/417/18, на неврахуванні якої судом апеляційної інстанції вказував скаржник, дійсно викладений висновок про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. 
Однак у наведеній справі судами встановлено такі фактичні обставини: (1) в умовах договору поставки сторони погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України, і встановили її у розмірі 42% річних від несплаченої вартості товару; (2) сума заявлених до стягнення відсотків річних значно перевищувала загальну суму основного боргу, а загальний розмір штрафних санкцій (штраф, пеня) у сукупності з процентами річних був явно неспівмірним із сумою основного боргу; (3) боржник добровільно сплатив значну частину боргу ще до звернення кредитора з позовом. Вказані фактичні обставини справи і стали передумовою для вирішення судом питання про зменшення суми нарахованих позивачем штрафних санкцій та відсотків річних у порядку статті 233 Господарського кодексу України.
Натомість за встановленими судом у даній справі обставинами (1) нарахування відсотків річних здійснено у мінімальному законодавчо розмірі - 3%, (2) загальна сума нарахованих відсотків річних складає менше трьох відсотків від суми основного боргу; (3)  часткове погашення відповідачем суми боргу мало місце вже після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення суми основного боргу на користь позивача. 
З огляду на зміст зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду правовідносини у цій справі очевидно не є подібними до справи, що розглядається, враховуючи предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин, фактичні встановлені судами обставини справи та критерії для застосування норм законодавства, які передбачають можливість зменшення судом сум штрафних санкцій. Тому застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у наведеній скаржником постанові, до правовідносин у справі, що розглядається, є некоректним, а зазначені висновки не є релевантними.
Пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства "Харківводоканал" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19 травня 2021    року у справі №922/3427/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                                   Міщенко І.С.
Судді                                                                                                               Берднік І.С.
                                                                                                         Зуєв В.А.