П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  686/2040/21 
Головуючий у 1-й інстанції:  Палінчак О.М. 
          Суддя-доповідач:  Біла Л.М. 

22 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Хмельницький області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України  на  рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області  від  09 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Хмельницький області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про  скасування постанови про адміністративне правопорушення, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3642098 від 08.01.2021 року.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року позов задоволено.
Відповідач, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Обгрунтовуючи помилковість прийнятого судом першої інстанції рішення, апелянт відзначив про необгрунтованість посилання суду першої інстанції на відсутність підстав для зупинки транспортного засобу позивача, позаяк відсутність страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є окремим самостійним складом адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Сторони в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи достатність наявних в матеріалах справи доказів та зважаючи на відсутність будь-яких клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участі, судова колегія вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено наступні обставини справи.
08 січня 2021 року постановою інспектора першого батальйону роти № 2 Управління патрульної поліції в Хмельницький області серія ЕАН № 3642098 Федчишина С.В. було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. 00 коп. за ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 08.01.2021 року о 03 год. 05 хв. в м. Хмельницький по вул. Інститутська, 12/1, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21074, держ.номер НОМЕР_1 , позивач був зупинений з підстав зазначених у п. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» та на законну вимогу інспектора поліції відмовився пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 Правил дорожнього руху України, а саме поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п.п. «а» п. 2.4 Правил дорожнього руху України.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач оскаржив її в судовому порядку.
Приймаючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки інспектор патрульної поліції не зафіксував в установленому законом порядку порушення водієм транспортного засобу відповідного пункту ПДР України, законність його вимоги про зупинку транспортного засобу та пред`явлення документів є не доведеною, так само як не доведено й підстави для здійснення контролю за наявністю договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу.
Колегія суддів не погоджується з такою позицією суду першої інстанції та відзначає наступне.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами статті 14 Закону України від 30.06.1993 р. № 3353 "Про дорожній рух" встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Статтею 16 Закону України "Про дорожній рух" визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу, які містять і те, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до статті 53 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
За змістом п.1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 2.4 (а) ПДР України, на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 ПДР України.
Пунктом 2.1 (г) ПДР України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Частиною 1 статті 126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 245 КУпАП передбачено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно статті 222 КУпАП унормовано, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, в тому числі і про порушення дорожнього руху, за ст.126 КУпАП.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого зокрема ч.1 ст.126 КУпАП.
Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Статтею 251 КУпАП врегульовано, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 252 КУпАП регламентовано, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
За змістом статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 283 КУпАП, яка визначає зміст постанови про адміністративне правопорушення зазначено, що у постанові мають міститися: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. У постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, вказуються відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України "Про Національну поліцію", поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто положення цього Закону надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення.
Зазначені вище норми закону, дають підстави для висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема наявність вини особи у вчиненні такого правопорушення.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, позивач 08.01.2021 в м. Хмельницькому по вул. Інститутській, 12/1, після зупинки транспортного засобу, як водій, не пред`явив поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п.2.1 "ґ" ПДР України.
В той же час, позивач в позовній заяві стверджує, що законодавцем визначено чіткий перелік випадків, коли інспектор поліції уповноважений вимагати, а водій зобов`язаний пред`явити страховий поліс. Одним із таких випадків є підстава вважати працівником поліції, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення. Між тим, в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано жодних доказів причин зупинки автомобіля.
На підтвердження правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем надано відеозапис, здійснений із нагрудної камери, адміністративного правопорушення.
Із дослідженого відеозапису встановлено, що технічна фіксація події, що мала місце 08.01.2021 року близько 03 год 05 хв. в м. Хмельницькому по вул. Інститутській, 12/1, розпочинається з вимоги патрульного надати позивачем страховий поліс на транспортний засіб, що останнім виконано не було. 
При цьому, відповідач, спростовуючи доводи позивача про відсутність підстав для зупинки його автомобіля, послався на п. 3 ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію", де відзначено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.
В даному випадку, апелянтом відзначено, що інспектором поліції було з`ясовано, що відповідно до інформації, наявної на офіційному сайті МТСБУ, станом на 08.01.2021 року на транспортний засіб позивача полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не знайдено.
Тобто, станом на дату винесення оскаржуваної постанови, чинного страхового полісу на транспортний засіб позивача не існувало. 
Таким чином, враховуючи факт наявності інформації про причетність транспортного засобу під керуванням позивача до адміністративного правопорушення (керування транспортним засобом без чинного полісу ОСЦВП) інспектор поліції реалізував право, передбачене ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію", та здійснив зупинку автомобіля позивача, пред`явивши вимогу пред`явити документи передбачені в п. 2.1 ПДР України, при цьому відразу повідомивши позивачу про причину зупинки.
Слід зазначити, що позивач в ході розгляду даної справи не спростував вказаний факт, оскільки поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на транспортний засіб ВАЗ 21074, держ.номер НОМЕР_1 , ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав.
Стосовно доводів позивача про те, що він не зобов`язаний був пред`являти на вимогу поліцейського страховий поліс, оскільки зупинка транспортного засобу не була зумовлена порушенням правил ПДР, то колегія суддів звертає увагу, що положеннями ст. 53 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право органів Національної поліції перевіряти наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а підпунктами 2.1, 2.4 ПДР України встановлено безпосередній обов`язок водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такий поліс.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі 465/6677/16-а та від 13.03. 2020 у справі №161/11159/16-а.
Отже, наявність чи відсутність у діях водія правопорушення, яке було підставою для його зупинення працівником поліції не звільняє його від обов`язку пред`явити для перевірки поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Невиконання цього обов`язку є складом самостійного правопорушення, яке передбачено ч.1 ст.126 КУпАП.
Таким чином, позивачем не дотримано вказаних вимог законодавства, що свідчить про наявність підстав для притягнення останнього до адміністративної відповідальності.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 березня 2019 року у справі №686/11314/17, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року по справі №755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів має враховуватися саме остання правова позиція, яка в даному випадку викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2020 року у справі №161/11159/16-а.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Разом з тим, у разі надання відповідачем доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, останній має спростовувати ці доводи.
Отже, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20 грудня 2019 року у справі №1540/4811/18.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не правильно встановив фактичні обставини справи та не надав їм належну правову оцінку.
В даному випадку, доводи апеляційної скарги в повному обсязі спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та такими, що потребують окремої оцінки судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Хмельницький області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити  повністю.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Хмельницький області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення скасувати.
Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.