Номер провадження: 22-ц/813/3732/21 
Номер справи місцевого суду: 521/21224/13-ц
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Хухрова С.В.,
представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Куніци В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановив:

18 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, який 02 жовтня 2014 року, 27 вересня 2017 року та 05 червня 2018 року уточнила (т.1, а.с.157-159, т.2, а.с.38-40, 82-84).
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що з 21 листопада 2003 року до 22 січня 2013 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними за спільні кошти було придбано рухоме і нерухоме майно, яке в силу вимог статті 60 СК України є спільним майном подружжя, і кожному з них належить по 1/2 його частині. Проте ОСОБА_3 відмовляється в добровільному порядку здійснити поділ спільного майна подружжя.
ОСОБА_1 , неодноразово уточнюючи позовні вимоги, з урахуванням висновків експертного товарознавчого дослідження, остаточно просила в порядку поділу майна подружжя:
визнати за нею та відповідачем право власності за кожним на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 ; 
стягнути з ОСОБА_3 на її користь:
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки КАМАЗ 5511 (зелений), 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 84 785 грн.;
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки MAN TGA 18.410 (червоний), 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , в розмірі 199 340 грн.;
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки IVECO EUROCARGO 150Е18 (червоний), 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , в розмірі 98 475 грн.;
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автопричепу ОДАЗ 9370, 1984 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 14 220 грн.;

грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки KIA SORENTO, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 111 229 грн. 
Також позивач просила зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди їй у користуванні будинком з надвірними спорудами АДРЕСА_1 шляхом вселення її до вказаного будинку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі (т.2, а.с. 156-158).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року, та постановлення нового - про задоволення позовних вимог у повному обсязі,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с. 159-165).
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року – залишено без змін (т.2, а.с. 231-239). 
Однак, постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року постанову Одеського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд (т.3, а.с. 56-61).

В судове засідання, призначене на 23.06.2021 року, на 12 год. 30 хв. з`явився лише представник заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 – адвокат Куніца В.М., інші учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.3, а.с.132-135).
В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 надав суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак поважності причин відсутності в судовому засіданні не зазначив, оскільки був повідомлений про час і місце судового засідання через свого представника ОСОБА_4 в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 130 ЦПК України (т.3, а.с. 134-135, 136).
Враховуючи, що дана справа перебуває на розгляді судів всіх інстанцій більше 7 років, всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, крім того, розгляд справи вже відкладався за заявою відповідача ОСОБА_3 (т.3, а.с.131), колегія суддів вирішила слухати справу за участю представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 – адвоката Куніци В.М., та на підставі наявних у справі доказів. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 придбав хоч і під час перебування в шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 , однак за кошти, які він отримав внаслідок продажу належних виключно особисто йому будинку та автомобілів.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортних засобів, які були придбані відповідачем в період часу з липня 2006 року до моменту розірвання шлюбу, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема: автомобілів КАМАЗ 5511, д.н.з. « НОМЕР_1 », MAN TGA 18.410, д.н.з. « НОМЕР_2 », IVECO EUROCARGO 150E18, д.н.з. « НОМЕР_5 », KIA SORENTO, д.н.з. « НОМЕР_4 » та причепу ОДАЗ 9370, д.н.з. « НОМЕР_4 », то відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що причеп ОДАЗ 9370, д.н.з. « НОМЕР_4 » ніколи у власності ОСОБА_3 не перебував, а тому не може бути предметом спірних правовідносин. Інші транспортні засоби були придбані відповідачем в період, коли він не проживав з позивачкою, та виключно за свої особисті кошти.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
1) час набуття майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Верховний Суд України наголосив, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Так, у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.
Крім того, ч.1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до довідки Центру № 2 надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування
м. Одеси управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області від 26 червня 2014 року (т.1, а.с.27-30), фактично підтверджений факт придбання відповідачем автотранспортних засобів, у тому числі причепу ОДАЗ 0370, № шасі НОМЕР_6 , у період шлюбу із позивачем.
Крім того, судом не було враховано, що за нотаріально посвідченою згодою дружини – позивачки ОСОБА_1 30 листопада 2011 року за договором купівлі-продажу був придбаний жилий будинок АДРЕСА_2 та в подальшому проданий також в період шлюбу (т.2, а.с.104, 119). Суд не надав цим обставинам належної оцінки, унаслідок чого взагалі не встановив дійсного обсягу майна набутого сторонами у період зареєстрованого шлюбу, джерело і час його придбання, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з підстав його недоведеності.
Суд першої інстанції належним чином не врахував рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2005 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , укладений 07 квітня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та визнано за відповідачем ОСОБА_3 право власності на вказаний будинок та встановлено, що ОСОБА_3 на виконання вказаного договору сплатив вартість будинку в сумі, еквівалентній 55 000 доларів США (т.1, а.с.47).
Також не можна погодитися з висновком суду про те, що борг, який виник із договору купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 
від 07 квітня 2005 року, сторонами цього договору було замінено на договір позики, яку відповідач повернув після відчуження належного йому майна, зокрема будинку АДРЕСА_3 .
З огляду на викладені обставини, слід дійти висновку про те, що будинок  АДРЕСА_1 , автомобілі: КАМАЗ 5511, 1991 року випуску, МАN ТGА 18.410, 2004 року випуску, ІVЕСО 150Е18, 1996 року випуску, КІА SОRЕNТO, 2003 року випуску, та причеп ОДАЗ 9370 1984 року випуску, є об`єктами спільної сумісної сторін ОСОБА_7 .
Згідно з Висновками експертних автотоварознавчих досліджень №№ 17-4332 – 17-4336 середньоринкова вартість станом на 02 жовтня 2017 року:  автомобіля КАМАЗ 5511, 1991 року випуску, складає 169 570 грн., автомобіля МАN ТGА 18.410, 2004 року випуску, - 398680 грн., автомобіля ІVЕСО 150Е18, 1996 року випуску - 196 950 грн., КІА SОRЕNТO, 2003 року випуску, - 222 458 грн., та причепу ОДАЗ 9370 1984 року випуску - 28 440 грн. (т.2, а.с.46, 51-52, 58, 63, т.3, а.с.86). 

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне визнати за кожним із сторін ОСОБА_7 право власності по 1\2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 .
Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 1\2 частину вартості кожного із вищевказаних транспортних засобів, всього в сумі 508 049 грн., оскільки останні на даний час відчуженні відповідачем ОСОБА_3 без годи позивачки ОСОБА_1 , за виключенням автомобіля КІА SОRЕNТO, 2003 року випуску, вартістю 222 458 грн., та причепу ОДАЗ 9370 1984 року випуску, вартістю 28 440 грн., якими фактично користується відповідач ОСОБА_3 і на які ухвалою суду від 19 червня 2014 року накладений арешт (т.1, а.с.60).

При цьому, колегія суддів виходить із того, що оскільки відповідач ОСОБА_3 фактично постійно користується двома вказаними транспортними засобами, то за змістом ч. 3 ст. 358 ЦК України позивач і заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 має право на отримання від нього компенсацію 1\2 частини вартості автомобіля КІА SОRЕNТO, 2003 року випуску, та причепу ОДАЗ 9370 1984 року випуску.

Також колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні позивачкою ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_1 , який є об`єктом спільної сумісної власності сторін ОСОБА_7 , шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_3 не чинити їй перешкод в користуванні будинком з надвірними спорудами, шляхом вселення ОСОБА_1 у вказаний будинок.
При цьому колегія суддів виходить із того, що відповідач ОСОБА_3 , вважаючи вищевказаний жилий будинок своєю особистою власністю, перешкоджає користуватися ним позивачу ОСОБА_1 , чим порушує ст. 63 СК України, так як вказаний жилий будинок із надвірними спорудами є спільною сумісною власністю сторін ОСОБА_7 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 рокускасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні будинком з надвірними спорудами АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаного будинку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 :
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки КАМАЗ 5511 (зелений), 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 84 785 грн. (вісімдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень);
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки MAN TGA 18.410 (червоний), 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , в розмірі 199 340 грн. (сто дев`яносто дев`ять тисяч триста сорок гривень);
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки IVECO EUROCARGO 150Е18 (червоний), 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , в розмірі 98 475 грн. (дев`яносто вісім тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень);
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки KIA SORENTO, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 111 229 грн. (сто одинадцять тисяч двісті двадцять дев`ять гривень);
грошову компенсацію вартості 1/2 частини автопричепу ОДАЗ 9370, 1984 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 14 220 грн. (чотирнадцять тисяч двісті двадцять гривень),
а всього у сумі 508 049 грн. (п`ятсот вісім тисяч 49 гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 05.07.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра