Справа № 344/17082/17 
Провадження № 22-ц/4808/903/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Петріва Д.Б.,
               з участю:                представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника Івано-Франківської КЕЧ району – Микитюка А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківської КЕЧ району до ОСОБА_1 про виселення із кімнати в гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Пастернак І.А. 14 квітня 2021 року, повний текст якого складено 26 квітня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У грудні 2017 року Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району (далі – Івано-Франківська КЕЧ району) звернулася з позовом до ОСОБА_1 про виселення із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Івано-Франківська КЕЧ району являється складовою частиною Збройних Сил України, підпорядкована Міністерству оборони України. Сімейний гарнізонний гуртожиток по вулиці Коновальця, 80 є фондом Міністерства оборони, а позивач - балансоутримувачем для розподілу та заселення військовослужбовцями Івано-Франківського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку в Івано-Франківському гарнізоні. Згідно ордеру на жилу площу в гуртожитку № 3 військовослужбовець ОСОБА_3 з сім`єю з трьох чоловік надана жила площа у вказаному гуртожитку, а саме: кімнати №53, 54 розміром 28,55 кв.м. В кімнаті №53 зареєстровані і проживають колишня дружина ОСОБА_1 і дочка ОСОБА_4 2002 р.н. Згідно заяви ОСОБА_1 від 09.02.2015 остання гарантувала здачу кімнати до 01.06.2015, однак свої зобов`язання не виконала. Позивачем на адресу відповідача неодноразово надсилалися попередження-повідомлення про добровільне звільнення даного приміщення, однак згадані попередження були проігноровані, а тому виникла необхідність звернутися до суду.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 квітня 2021 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з відповідачів на користь Івано-Франківської КЕЧ району судові витрати по сплаті судового збору по 800 грн з кожної.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. На думку апелянта, місцевим судом неправильно застосовано норми ст. ст. 8, 19, 47 Конституції України та ст. ст. 9, 109, 124 ЖК УРСР. ОСОБА_1 зазначає, що є діючим військовослужбовцем ЗСУ та іншого житла не має, а тому відсутні підстави для виселення, передбачені ст.124 ЖК УРСР. Крім того, на час звернення з позовом дочка ОСОБА_4 була неповнолітньою, висновок про доцільність виселення дочки органом опіки та піклування не приймався. Також вказала, що судом першої інстанції не з`ясовано належність гуртожитку Івано-Франківській КЕЧ району, яка, на думку апелянта, є неналежним позивачем у даній справі. Апелянт зауважила, що положення Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями не містить вимог про надання жилої площі в гуртожитках військовослужбовцям та членам їх сімей на час проходження служби в межах одного гарнізону. На думку ОСОБА_1 , Івано-Франківською КЕЧ району пропущено строк позовної давності, оскільки позивачу ще 01.12.2014 було відомо про розірвання шлюбу між відповідачкою та ОСОБА_3 , а тому строк давності звернення з даною вимогою сплив 02.12.2017. Апелянт звернула увагу на те, що провадження в даній справі тривало близько чотирьох років, що, на думку відповідача, є порушенням принципу розумних строків розгляду справи.
Просить оскаржене рішення, як незаконне і необґрунтоване, скасувати повністю, ухвалити нове рішення про відмову в позові.
В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, з мотивів наведених у ній.
Представник Івано-Франківської КЕЧ району апеляційну скаргу заперечив, з огляду на законність рішення суду першої інстанції. На його думку, ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , та її дочка не мають правових підстав для зайняття спірних кімнат гуртожитку. Вважає, що ОСОБА_1 після укладення контракту щодо проходження нею військової служби в ЗСУ має подати у встановленому порядку заяву про прийняття її на облік для забезпечення тимчасовим житловим приміщенням. Крім того вказав, що на даний час ОСОБА_1 фактично займають тільки одну кімнату гуртожитку. В іншій кімнаті №54 зберігаються тільки речі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги Івано-Франківської КЕЧ району, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний ще 25.11.2009, ОСОБА_3 передав позивачу 10.02.2015 кімнату АДРЕСА_2 , а також той факт, що ОСОБА_4 (дочка сторін) на день ухвалення рішення є повнолітньою особою та дійшов до висновку про необхідність виселення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із службового приміщення гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, як таких, що проживають у ньому без законних підстав.
З цим висновком колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на балансі Івано-Франківської КЕЧ району станом на 24.05.2018 перебуває будівля АДРЕСА_3 , 1977 року побудови, яка належить до військового містечка № НОМЕР_1 та розташована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.52, 53, 54). 
Згідно з ст. ст. 3, 4 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" майно, з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю та належить їм на праві оперативного управління. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Івано-Франківська КЕЧ району є юридичною особою, місцезнаходження якої м. Івано-Франківськ, вул. Нац. Гвардії, 14Г (а.с.4).
Наказом начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 01.11.2013 № 134 затверджено положення про Івано-Франківську квартирно-експлуатаційну частину району» (а.с.5-8).  
ОСОБА_3 на підставі ордеру на жилу площу в гуртожитку №3 від 01.02.2006 надано право на зайняття з сім`єю з трьох осіб кімнат №53,54 розміром 28.55 кв.м. в гуртожитку по АДРЕСА_4 . Склад сім`ї: ОСОБА_1 – дружина, ОСОБА_4 – донька, 2002 року народження (а.с.9). 
Відповідач ОСОБА_1 і дочка ОСОБА_4 2002 р.н зареєстровані у вказаних кімнатах (а.с.12)
25.11.2009 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11).
01.12.2014 ОСОБА_3 у зв`язку із вибуттям з гуртожитку звернувся з заявою до начальника БУ-1 щодо здачі-прийому кімнати АДРЕСА_1 . Він повідомив, що на даній площі проживають колишня дружина та дочка 2002 року народження (а.с.10).
Згідно заяви ОСОБА_1 від 09.02.2015 остання гарантувала здачу кімнати до 01.06.2015 (а.с.14).
Позивачем направлено ОСОБА_1 попередження від 01.08.2017 про необхідність вивільнити в добровільному порядку кімнати №53 і 54 в гуртожитку (а.с. 15).
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Конституція України в частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 5.2 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (далі - Інструкція), визначено, що жила площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті рішенням КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням командира військової частини.
Згідно з пунктом 5.10 Інструкції підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР.
Однак, колегія суддів вважає, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Установивши, що ОСОБА_1 вселилася в кімнату в гуртожитку в лютому 2006 року на підставі спеціального ордеру (а.с.9), постійно проживає та зареєстрована там (а.с. 12), іншого житла не має (а.с. 100), відтак колегія суддів вважає, що відповідач та її дочка мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Той факт, що в пункті 5.2 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, відповідно до якого гуртожитки призначаються для тимчасового проживання, не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача в формі такого втручання держави як виселення її з кімнати в гуртожитку.
До такого висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у постанові від 28 грудня 2020 року (справа № 357/10425/18).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому Верховний Суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Апеляційний суд зауважує, що втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.
За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання в право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 357/3258/16 (провадження № 61-575св18).
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 115). 27.02.2020 відповідач підписала контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового складу тривалість три роки (а.с. 117-118). Встановлено, що іншого житлового приміщення у ОСОБА_1 та її дочки немає.
А тому, виселення відповідачів, враховуючи, що ОСОБА_1 продовжує проходити військову службу у військовій частині ЗСУ , яка входить до сфери управління Міністерства оборони України, не відповідає легітимній меті та порушуватиме принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла.
Крім того, колегія суддів зауважує, що місцевим судом в порушення вимог цивільного процесуального законодавства України рішення щодо виселення дочки відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_4 ухвалено без залучення її до участі в справі після досягнення повноліття.
Таким чином колегія суддів вважає, що позивач не довів наявність беззаперечних підстав для виселення відповідачів із зазначеного житла, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити, а оскаржене рішення, як незаконне і необґрунтоване, – скасувати.
Керуючись статтями 268, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 квітня 2021 року скасувати. 
Ухвалити нове рішення. 
В задоволенні позовних вимог Івано-Франківської КЕЧ району до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення із кімнати в гуртожитку без надання іншого житлового приміщення відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 19 липня 2021 року.