Номер провадження: 22-ц/813/6019/21 
Номер справи місцевого суду: 523/4127/20
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (за участю третьої особи без самостійних вимог - ОСОБА_4 ) про стягнення аліментів на непрацездатного батька, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Малиновського О.М. 17 грудня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути із відповідачів аліменти на його утримання у розмірі по 2500,00грн. з кожного, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до зміни матеріального та сімейного стану сторін. Заява мотивована, тим що позивач є батьком відповідачів. На теперішній час він непрацездатний, оскільки є інвалідом ІІ групи та потребує матеріальної допомоги, так як його щомісячний дохід складається лише із пенсії, інших доходів позивач не має. Водночас, відповідачі є повнолітніми, навчаються на бюджетній формі, отримують стипендію, а відтак, на думку позивача, вони зобов`язані його утримувати.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та потребує сторонньої допомоги, отримує тільки пенсію, яка не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування, проживання.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наданих копій свідоцтва про народження, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які народились ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дітьми ОСОБА_1 , позивача по справі.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 26 червня 2020 року закінчив навчання у Державному навчальному закладі «Одеський професійний ліцей морського транспорту», на час розгляду справи не забезпечений роботою, будь-яких доходів не отримує.
ОСОБА_3 у 2020 року закінчила навчання у Державному навчальному закладі «Одеський професійний ліцей сфери послуг Південноукраїнського педагогічного університету ім. К.Д. Ушинського», після закінчення якого не має самостійного заробітку та постійного місця роботи. Перебуває на утриманні у своєї матері.
З ініціативи суду першої інстанції, до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог був залучений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син позивача. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 обґрунтував не звернення до свого повнолітнього сина ОСОБА_4 стосовно надання йому допомоги тим, що він тривалий час не підтримував з ним контакту.
Відповідно до довідки МСЕК серії 10ААВ №719102 від 15 січня 2014 року ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності за загальним захворюванням, безстроково. Довідкою визначено, що ОСОБА_1 доступна праця без фізичного та психологічного перенавантаження, із дотриманням режиму харчування.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Суворовському об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одесі в Одеській області і отримує пенсію по інвалідності, розмір якої, за наданими позивачам доказами, склав за період з січня 2019 року по січень 2020 року 17 807,92 грн., при цьому розмір отриманої позивачем пенсії за січень 2020 року склав 1 638,00 грн.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено на 2020 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1 638,00 грн.
Стаття 51 Конституції України закріплює обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Правовідносини сторін врегульовані ст. ст. 4-15, 16, 22 ЦК України та ст. ст. 3 - 15, 17-20, 184, 202- 206 СК України.
Утримання батьків дітьми є відповідною компенсацією за утримання і турботу, надану батьками дитині. В нормальних умовах діти добровільно допомагають своїм непрацездатним батькам і турбуються про них. Неможливо змусити дорослих повнолітніх дітей любити і поважати своїх батьків. Любов , доброта, порядність, чесність є етичними поняттями, а не юридичними. Тим не менш суд враховує, що однією з основних цілей регулювання сімейних відносин відповідно до частини 2 статті 1 СК України є утвердження почуття обов`язку перед батьками.
Частина 1 ст. 202 СК України визначає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Обов`язок у повнолітніх дочки, сина виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зав`язків (усиновлення, факт біопоходження); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.
Обов`язок дітей утримувати батька не залежить від їхнього матеріального стану, однак враховується судом при визначенні розміру аліментів.
Сам по собі факт непрацездатності позивача не свідчить по наявність у останнього потреби в отриманні матеріальної допомоги. При цьому, потреба в матеріальній допомозі батьків має визначатися залежно від наявності або відсутності прожиткового мінімуму.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на час звернення з позовом до суду позивач отримував пенсію в розмірі 1 638,00грн., його доходи забезпечували йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні статті 202 СК України.
Натомість, надані позивачем копії медичних документів про погіршення стану його здоров`я, які фактично є підставою для стягнення аліментів, є лише одним із засобів доказування, передбачених ч. 2 ст. 76 ЦПК України і не заперечують факт його стану здоров`я, але і не доводять безумовної потреби батька у матеріальній допомозі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про звернення до компетентних органів, щодо нарахування йому субсидій, додаткових допомог передбачені Конституцією, законами України тощо.
Більш того, як вірно зазначено у рішенні суду, вагома частина наданих медичних документів стосується періоду лікування позивача у 2013-2016 роки, та не відображає стану здоров`я позивача на час розгляду справи судом першої інстанції.
Доказів того, що отримувана позивачем пенсія не забезпечує його потреб на харчування, лікування тощо, судам першої та апеляційної інстанцій не надано.
Визначення розміру аліментів залежить від матеріального та сімейного стану сторін та, при цьому, повинно враховуватися можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка, що передбачено ст. 205 СК України.
В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 обґрунтував не звернення до свого повнолітнього сина ОСОБА_4 стосовно надання йому допомоги тим, що він тривалий час не підтримував з ним контакту.
Оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані належними доказами, не доведені матеріалами справи, а тому суд вірно не знайшов підстав для задоволення заявлених вимог.
Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що він є інвалідом ІІ групи та потребує сторонньої допомоги, отримує тільки пенсію, яка не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування, проживання.
Так, колегія суддів враховує, що апелянт є частково працездатною особою із встановленою ІІ групою інвалідності (за загальним захворюванням), при цьому, з Довідки до акта огляду МСЕК вбачається, що ОСОБА_1 доступна праця без фізичного та психоемоційного перевантаження, з дотриманням режиму харчування (а.с. 25). Крім того, на момент розгляду цієї справи позивач отримував пенсією у розмірі, що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.
Доказів витрат позивача на ліки та речі, вартість яких перевищує розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, а також потреби у матеріальному забезпеченні, матеріали справи не містять.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про недоведеність вимог ОСОБА_1 щодо потреби у матеріальній допомозі з боку повнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 02 липня 2021 року.
                                       
Судді Одеського
апеляційного суду                                                С.О. Погорєлова

       А.П. Заїкін

       О.М. Таварткіладзе