УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/185/21 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С. 
Категорія 39 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Житомирі цивільну справу № 289/185/21 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Сіренко Н.С. у смт Радомишль,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 23.07.2011 у розмірі 23 208, 17 грн станом на 29.12.2020.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся в банк, у зв`язку із чим підписав заяву №б/н від 23.07.2011, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який з урахуванням подальшого збільшення становив 24 000грн., чим підтвердив свою згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Банк також зазначив, що вказаними Умовами та Правилами передбачено повернення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, пені та штрафів.
Відповідач зобов`язання належним чином не виконував, а тому станом на 29.12.2020 заборгованість за договором становила 23 208, 17 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 18 597, 99 грн, в тому числі заборгованість за поточним тілом – 0, 00 грн, заборгованість за простроченим тілом – 18 597, 99 грн; заборгованість за простроченими відсотками – 4 610, 18 грн.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 279,89 грн. (двісті сімдесят дев`ять грн. 89 коп.) та судовий збір в розмірі 27,38 грн. (двадцять сім грн. 38 коп.), а всього 307,27 грн. (триста сім грн. 27 коп.).
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні рішення судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір заборгованості за тілом кредиту з 18 597, 99 грн до 279, 89 грн. Банк зазначає, що зменшуючи заборгованість за тілом кредиту суд першої інстанції здійснив власні розрахунки, проте не врахував, що у Виписці про рух коштів відображені всі операції зі зняття кредитних коштів та їх використання та поповнення, внаслідок чого наявна заборгованість за тілом кредиту, а тому не було підстав для її зменшення. Судом не враховано, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк наголошує на тому, що сума, яку він просить стягнути, належним чином обґрунтована та підтверджена. Посилається на правові позиції, які, на його думку, суд мав застосувати при ухваленні судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку 23.07.2011 (а.с.15).
У анкеті - заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця анкета - заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
При цьому зазначалось, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку, і позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.
Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 початковий кредитний ліміт встановлено у розмірі 500 грн, який 15.01.2018 збільшено до 24 000 грн. Станом на 09.11.2018 кредитний ліміт становив 0, 00 грн (а.с. 13).
В довідці, виданій АТ КБ "ПриватБанк", зазначено, що на виконання укладеного між сторонами кредитного договору б/н ОСОБА_1 було видано кредитні картки із зазначенням номерів, дат відкриття та терміну дії (а.с. 14). Остання картка видана 29.11.2016 із терміном дії до 11.2020.
Відповідно до розрахунку позивача у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань з повернення кредитних коштів у відповідача станом на 29.12.2020 утворилась заборгованість перед Банком за кредитом у розмірі 23 208, 17 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 18 597, 99 грн, в тому числі заборгованість за поточним тілом – 0, 00 грн, заборгованість за простроченим тілом – 18 597, 99 грн; заборгованість за простроченими відсотками – 4 610, 18 грн.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки у анкеті-заяві від 23.07.2011 сума наданого кредиту не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів та строку кредитування, тому банком необґрунтовано визначено суму боргу за простроченим тілом кредиту – 18597,99 грн. та заборгованості за простроченими відсотками – 4610,18 грн., так як позивачем не надано доказів того, що з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, відповідач був ознайомлений та ним вони підписані, а отже, й не доведено правомірність дій банку щодо нарахування відсотків, які були стягнуті позивачем за рахунок коштів, які вносив відповідач на погашення заборгованості за кредитом.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку, що він (кредитор) вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Суд вказав, що із досліджених розрахунків заборгованості вбачається, що станом на 01.06.2015 заборгованість за наданим кредитом складає 0,00, а в період з 01.06.2015 по 29.12.2020 витрати клієнтом кредитних коштів складають 100637,74, при цьому в зазначений період розмір коштів, які внесені клієнтом на погашення кредиту, складає 100917,63 грн. (а.с.8-12). Таким чином, суд першої інстанції зазначив про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного кредиту в розмірі 279,89 грн. 
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та             вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими процентами, що утворились станом на 29.12.2020.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір процентів і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на сайті (https://www.privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження   № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які надав банк, відповідач розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже, оскільки доведення факту укладення договору і наявності заборгованості є обов`язком позивача, тому колегія суддів вважає, що Банком не доведено обов`язку сплати відповідачем суми заборгованості за простроченими відсотками, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є обгрунтованими.
Частково задовольняючи вимоги позивача про стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
При цьому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь позивача суми непогашеного кредиту в розмірі 279,89грн, врахувавши, що в період з 01.06.2015 по 29.12.2020 витрати клієнтом кредитних коштів складають 100 637,74 грн, при цьому в зазначений період розмір коштів, які внесені клієнтом на погашення кредиту складає 100 917,63 грн. 
Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постановах від 02 жовтня 2019 року   у справі  № 545/2248/17, від 15 квітня 2020 у справі   №127/6915/19.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 279,98грн. ще й зважаючи на те, що Банк враховував суму погашеного кредиту з урахуванням відсотків, хоча домовленості про сплату відсотків за користування коштами підписана відповідачем анкета-заява не містила. 
Та обставина, що ОСОБА_1 участі в судовому засіданні в суді першої інстанції не брав та не направив відзив на позовну заяву не свідчить, що він визнав позов та погодився погасити суму кредитної заборгованості у пред`явленому позивачем розмірі.
Доводи в апеляційній скарзі про те, що у Виписці про рух коштів відображені всі операції зі зняття кредитних коштів та їх поповнення, а тому не було підстав для зменшення кредитної заборгованості, не можуть бути враховані, оскільки погашення відбувалось з урахуванням процентної ставки, розмір якої не було погоджено з відповідачем.
Посилання в апеляційній скарзі на висновок Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 у справі №356/1635/16-ц, у якій касаційний суд вказав, що висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність факту отримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів не може вважатись обгрунтованим, оскільки не може вважатись неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі такі обставини судом не заперечуються.
Доводи в апеляційній скарзі з посиланням на постанову Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №200/5647/18, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватись судом апеляційної інстанції, не впливають на наслідки перегляду судового рішення, оскільки судом першої інстанції зроблені висновки щодо заборгованості відповідача, з якими колегія суддів погодилась, про що зазначено вище. 
Інших доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права апеляційна скарга не містить. 
З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги. 
Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий                         Судді