ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
22 липня 2021 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №585/1158/19 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1150/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.,
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Менька Дмитра Дмитровича
на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2021 року, постановлене у складі судді Шульги В.О., у приміщенні  Роменського міськрайонного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 11 травня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу удаваним та поділ майна подружжя.
Позов мотивує тим, що з 28 квітня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2016 року.
Під час шлюбу ними за спільні кошти придбано майно: фотоапарат Canon - 10500 грн, телевізор Samsung - 5800 грн, ліжко з підйомним механізмом – 6000 грн; шафу-купе - 5000 грн, шафу-купе білу - 5500 грн, дитяче ліжко - 3700 грн; кухонний куток - 2500 грн, кухонний гарнітур - 3500 грн, кутову ванну акрилову - 2500 грн, бойлер електричний 2300 грн, мікрохвильову піч LG - 1000 грн; двокамерний холодильник LG - 5900 грн, витяжку кухонну - 1200 грн, газову варочну поверхню - 2600 грн, духову шафу - 2400 грн, посудомийну машину - 5000 грн, пральну машину LG - 4600 грн; ноутбук Lenovo - 3500 грн, всього на суму 73500 грн. 
18 квітня 2013 року за спільні сумісні кошти вона з відповідачем придбали нежиле приміщення загальною площею 28,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Роменського нотаріального округу Проскурня Л.І. від 18 квітня 2013 року № 456. 
Згідно висновку із звіту про оцінку майна від 12 грудня 2018 року, виконаного ПП «РОМЕНЕКС-Л», ринкова вартість вказаного нежилого приміщення становить 200030 грн. 
Крім того, під час шлюбу, за спільні сумісні кошти, вони придбали автомобіль Nissan Qashqai, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за  нею Роменським ВРЕР ДАІ (5906) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04 листопада 2014 року. Вартість вказаного автомобіля  орієнтовно становить 600000 грн.
Таким чином, загальна орієнтовна вартість спірного майна подружжя становить 873530 грн (73500+200030+600000=873530), вартість 1/2 його частини - 436765 грн (873530:2 =436765). 
Після розірвання шлюбу між нею та відповідачем була досягнута домовленість про добровільний поділ спільного сумісного майна, згідно якої в особисту власність відповідачу залишається автомобіль марки Nissan Qashqai, 2014 року та майно, що знаходиться у належному йому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а їй у власність виділяється нежиле приміщення A-З загальною площею 28,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 
28 вepесня 2016 року між нею та відповідачем в територіальному сервісному центрі 5944 РСЦ МВС м. Ромни був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2016/095583, відповідно до умов якого вона продала відповідачу  автомобіль марки Nissan Qashqai, 2014 року випуску.
Вказує, що відчуження нею відповідачу спірного автомобіля, який є об`єктом спільної сумісної власності, здійснено згідно оспорюваного договору за 42000 грн, що не відповідає його дійсній ринковій вартості, та є підтвердженням того, що мало місце не укладення договору купівлі-продажу автомобіля, а інша угода - поділ майна подружжя, за якою вартість автомобіля була визначена за ціною, яка не відповідає його дійсній ринковій вартості. 
Крім того, спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, оскільки інше майно подружжя на час його вчинення не було поділено між сторонами, залишалось об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Отже, укладення між нею та відповідачем договору купівлі-продажу транспортного засобу було вчинено для приховання іншого правочину, а саме поділу майна подружжя, а тому на підставі  ст. 235 ЦК України  має бути визнано, що сторони вчинили дії щодо добровільного поділу спільного сумісного майна подружжя.
Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просить визнати удаваним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5944/2016/095583, укладений 28 вересня 2016 року між нею та ОСОБА_2 в територіальному сервісному центрі 5944 РСЦ МВС в Сумській області про продаж за 42000 грн автомобіля марки Nissan Qashqai, 2014 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , визнавши автомобіль об`єктом спільної сумісної власності; поділити належне їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя майно, виділивши їй та визнавши за нею право власності на нежиле приміщення А-3 загальною площею 28,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_3 , вартістю 313400 грн, двокамерний холодильник LG - 4500 грн, односпальне підліткове ліжко 1,8 х 1,9 м, вартістю 1575 грн, посудомийну машину «Веко» - 2000 грн, а всього на суму 321475 грн. Інше майно - автомобіль, кухонну витяжку, пральну машину, двоспальне ліжко, дві шафи купе, білого та сірого кольорів, м`який куток кухонний, кухонний гарнітур, ванну акрилову, газову варильну поверхню, шафу духову електричну, всього на суму 506004 грн. виділити ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь 92264,5 грн грошової компенсації, 15543 грн витрат на оплату експертизи та 12000 грн витрат з оплати правничої допомоги.
Роменський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 29 квітня 2021  року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення А-3, загальною площею 28,3 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі три тисячі сто тридцять чотири гривні (3134 грн), витрати з оплату судової експертизи в розмірі п`ять тисяч сто вісімдесят одна гривня (5181 грн) та витрати з оплати правничої допомоги в розмірі п`ять тисяч гривень (5000 грн).
В іншій частині в задоволенні позову відмовив.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Менько Д.Д., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання удаваним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та його поділ та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, частка відповідача у праві спільної сумісної власності подружжя на час укладення договору купівлі-продажу автомобіля у встановленому порядку виділена не була, право спільної сумісної власності не припинено.
Вказує, що передача автомобіля нею відповідачу не здійснювалася, оскільки на час підписання договору купівлі-продажу, автомобіль перебував у його користуванні. Крім того, відповідачем не надано доказів здійснення оплати вартості автомобіля.
Зазначає, що в договорі вказана символічна ціна транспортного засобу у розмірі 42000 грн, а судом встановлено, що згідно висновку експерта станом на 28 вересня 2016 року ринкова вартість автомобіля складає 670280 грн, а на дату експертного огляду 19 серпня 2019 року – 482826 грн, проте суд не надав належної оцінки невідповідності ринкової вартості автомобіля ціні зазначеній у договорі.
Звертає увагу суду на те, що в дійсності мало місце не укладення договору купівлі-продажу автомобіля, а інша угода – поділ майна подружжя, за якою згідно домовленості між сторонами автомобіль мав бути виділений у власність відповідача, а тому його вартість була визначена символічно та не відповідала дійсній ринковій вартості автомобіля.
Отже вважає, що спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому договір купівлі-продажу автомобіля є удаваним.
Рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення А-3, загальною площею 28,3 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 та відмову у задоволенні позовної вимоги про поділ рухомого майна - речей домашнього вжитку, не оскаржується, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Вказує, що позивачкою не надано суду доказів , які б свідчили про удаваність оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Менька Д.Д., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача адвоката Сенчи О.О., який заперечує проти доводів апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2012 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2016 року розірвано (а. с. 14).
У період шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_4 (а. с. 16).
18 квітня 2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 28,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року (а. с. 79-81).
13 грудня 2018 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5944/2016/095583, відповідно до умов якого позивачка продала відповідачу автомобіль марки Nissan Qashqai, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 . Ціна транспортного засобу за домовленістю сторін складає 42000 грн (а. с. 23). Вказаний транспортний засіб був придбаний ОСОБА_1 під час шлюбу 04.11.2014 року. 
Згідно висновку експертів комплексної судової оціночно-будівельної, товарознавчої та автотоварознавчої експертизи від 27 вересня 2019 року, ринкова вартість нежитлового приміщення А-3 загальною площею 28,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату проведення дослідження – 21 серпня 2019 року, становить 313400 грн. Загальна ринкова вартість досліджуваного майна, яке знаходиться в приміщенні будинку АДРЕСА_2 на дату складання висновку становить 34853,00 грн. Ринкова вартість автомобіля марки Nissan Qashqai 2014 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , комплектація LE+ станом: на 28 вересня 2016 року складає 670280,00 грн; - на дату експертного огляду 19 серпня 2019 року складає 482826,00 грн (а. с. 167-197). 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання удаваним договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою підстав для визнання удаваним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5944/2016/095583 від 28 вересня 2016 року.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Статтею 15 ЦК України  передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 632 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України ). 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 заявлені вимоги про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу удаваним, оскільки позивачка стверджує, що насправді було укладено угоду про поділ майна подружжя – автомобіля, який є об`єктом спільної сумісної власності, а не укладення договору купівлі-продажу.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.
За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
       Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, що переглядається, встановлено, що 28 вересня 2016 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 автомобіль марки Nissan Qashqai, 2014 року випуску.
Проте ОСОБА_1 , всупереч зазначених вимог закону, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу вона мала на увазі договір про поділ майна подружжя, оскільки угод щодо будь-якого іншого майна, набутого під час шлюбу з відповідачем, між сторонами не було укладено і відсутні належні докази існування наміру (на час укладення спірного договору купівлі-продажу) укласти такі угоди в майбутньому. 
Також позивачкою не доведено належними та достовірними доказами, що між ОСОБА_2 як покупцем транспортного засобу і  нею як продавцем виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу, а також, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.
Доводи апеляційної скарги про те, що ціна транспортного засобу у розмірі 42000 грн зазначена у договорі купівлі-продажу транспортного засобу не відповідає ринковій вартості автомобіля, не заслуговують на увагу, оскільки вказана сума була визначена у договорі за домовленістю сторін.
Сторони розпорядились належним їм спірним майном за взаємною згодою, уклавши між собою договір купівлі-продажу, що відповідає положенням ст. 65 СК України, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів – 
П О С Т А Н О В И В:
    Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Менька Дмитра Дмитровича залишити без задоволення.
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2021 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 липня 2021 року.

    Головуючий                                                           Т.А. Левченко

Судді:                                                                 О.І. Собина

С.С. Ткачук