Постанова
іменем України
 
22 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 336/2279/20
провадження № 51-2249км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                   ОСОБА_7 ,
у режимі відеоконференції: 
представника потерпілого                      ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020080050000610, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                            та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня                           2020 року  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання                      у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання                                     з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо цивільного позову, арешту автомобіля, процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6   визнано винуватим у тому, що він 18 лютого                     2020 року приблизно о 17:30, їдучи за кермом автомобіля «Opel Astra» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) зі швидкістю не менше ніж 67,9 км/год на ділянці проїзної частини, на якій дозволена швидкість руху не повинна перевищувати                        50 км/год, не маючи при цьому права керувати таким транспортним засобом, здійснював рух по проїзній частині вул. 8 Березня в м. Запоріжжі, зі сторони         вул. І. Сікорського в напрямку вул. Іванова, порушуючи вимоги пунктів 12.3, 12.4, пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху, маючи при цьому об`єктивну можливість своєчасно виявити на проїзній частині пішохода ОСОБА_9 , яка поблизу будинку № 55-А на вул. 8 Березня, почала перетин проїзної частини цієї вулиці, рухаючись зліва направо за напрямком руху водія ОСОБА_6 у не встановленому для цього місці, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування гальмування, не вжив належних заходів до зупинки транспортного засобу, унаслідок чого здійснив наїзд на потерпілу, яка отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована до лікарні, де померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Запорізький апеляційний суд 19 квітня 2021 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та постановив новий, яким                                   ОСОБА_6   за ч. 2 ст. 286 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок Запорізького апеляційного суду                        від 19 квітня 2021 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Стверджує про те, що суд апеляційної інстанції врахував виключно позицію потерпілого, відкинувши усі позитивні характеризуючі дані його підзахисного, досліджені під час розгляду справи у суді першої інстанції. 
Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення вперше,позитивно характеризується за місцем проживання, піклується про свою дитину, яка має інвалідність, працює, отримує постійний, хоча і невеликий дохід, частково відшкодував потерпілому заподіяну шкоду, щиро розкаюється, а його посткримінальна поведінка спрямована на загладжування своєї провини.   
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 , засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу захисника про скасування вироку і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги, навів аргументи щодо законності й обґрунтованості судового рішення, просив його залишити без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення. 
Представник потерпілого ОСОБА_8 не заперечував проти задоволення вимог касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження,  перевіривши матеріали провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України                 (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Правильність установлення фактичних обставин справи, доведеність винуватості та юридична кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не заперечуються.
Доводи у касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, є необґрунтованими.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні                                      ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку кримінальне правопорушення. Суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. 
У контексті ст. 414 КПК під поняттям особи обвинуваченого необхідно розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети і засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається в тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й                       у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом                    та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до положень ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. При цьому згідно з нормами ст. 370 КПК таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог дотримався з огляду на таке.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що представник потерпілого, не погодившись із вироком районного суду, подав на нього апеляційну скаргу,                        в якій стверджував про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. У зв`язку з цим представник потерпілого просив апеляційний суд скасувати оспорюване рішення в частині покарання і постановити свій вирок, яким обрати засудженому покарання, що належить відбувати реально.
Суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи представника потерпілого, дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції засудженого від суспільства і визнав рішення районного суду про застосування ст. 75 КК неправильним, а призначене  ОСОБА_6  покарання –м`яким.
Як зазначив апеляційний суд, ухвалюючи свій вирок, суд першої інстанції формально врахував те, що ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та розкаявся, матеріально допомагав потерпілій, взяв до уваги його вік і стан здоров`я, позитивну поведінку після вчинення злочину.
Також суд зважив на те, що  ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше чотири рази притягалася до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, належних висновків для себе не зробив і на шлях виправлення не став, у зв`язку з чим, самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив три пункти Правил дорожнього руху, наражаючи оточуючих на небезпеку, легковажно розраховуючи на відвернення можливих суспільно небезпечних наслідків своїх неправомірних дій. Акцентував суд увагу на тяжких наслідках від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілої.
При цьому, постановляючи вирок, апеляційний суд належним чином оцінив                              і врахував фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме перетин ОСОБА_9 проїзної частини вулиці у не встановленому для цього місці, визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також дані, які позитивно характеризують особу обвинуваченого.
З огляду на ці обставини в їх сукупності апеляційний суд обґрунтовано вирішив, що застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання суперечитиме загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети, а тому призначив ОСОБА_6 основне покарання на рівні мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки та без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки ОСОБА_6 не отримував посвідчення водія.
Беручи до уваги наведене, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК.
Такі висновки апеляційного суду з урахуванням обставин цього кримінального провадження і даних про особу засудженого відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості під час призначення покарання.
Верховний Суд зазначає, що наведені та враховані судом першої інстанції в ході призначення покарання дані про особу обвинуваченого в цьому конкретному випадку не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, часткове відшкодування шкоди, про що зазначає захисник, само по собі не може бути підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання.
Піклування про свою дитину та інші обставини, на чому наголошує захисник, не є достатніми підставами для пом`якшення призначеного судом покарання. 
Таким чином, призначене ОСОБА_6 покарання за видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через суворість у зв`язку з неналежним врахуванням судом апеляційної інстанції обставин кримінального провадження та даних про особу ОСОБА_6 , про що йдеться в поданій касаційній скарзі, немає.
Переконливих аргументів, які би доводили необхідність пом`якшення призначеного засудженому покарання й застосування до нього ст. 75 КК, у касаційній скарзі не міститься.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника                  ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                          є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                               ОСОБА_3