П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/14841/20	

                                                                                                                  Головуючий першої інстанції  Єфіменко К.С.
                                                                                        Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса
                                                                                                 Повний текст судового рішення складений 09.03.2021р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Ішханяна Р.А.,
представника позивача Назарової А.С., позивача ОСОБА_1 , перекладача Люндескуг Н.В.,  представника Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Філипенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1  до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:

23.12.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №341-20 від 07.08.2020р. про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання визнати його біженцем.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він є громадянином Турецької Республіки, через  побоювання переслідування в країні походження та не можливості повернення, він у передбаченому законом порядку звернувся до міграційної служби з метою отримання статусу біженця. Однак, йому було в цьому безпідставно відмовлено, оскільки здійснений міграційною службою аналіз інформації про його особу, країну походження є необґрунтованим.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2021р. позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 07.08.2020р. №341-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Турецької республіки Туграл ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, яка потребує додаткового захисту. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом вимог закону, внаслідок чого просить рішення суду скасувати та прийняте нове про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи,  перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Турецької Республіки, уродженцем м. Денізлі, за національністю турок, за віросповіданням мусульманин-суніт. /т.3 а.с.151/
Країну походження позивач залишив легально в 2011 році на власному автомобілі, виїхав з Туреччини спочатку до Болгарії, а звідти до Румунії. Також, після виїзду з Туреччини позивач виїжджав до Молдови, Росії, Азербайджану, Італії, Словаччини, Польщі, Угорщини. В Румунії позивач отримав посвідку на проживання по народженню дитини. 
До України позивач виїхав 19.12.2015р. легально власним автомобілем, кордон перетинав у м. Чернівці.
29.05.2016р. позивач звернувся до територіального підрозділу Державної міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.3 а.с.12-14/
Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, з урахуванням результатів співбесід та вивчення наданих позивачем доказів, 19.08.2016р. складено висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.1 а.с.12-38/
Особова справа №2016OD0072 ОСОБА_1 разом з письмовими висновками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області направлена до Державної міграційної служби України.
Рішенням Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.09.2016р. №485-16 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.4 а.с.44/
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017р., залишеною без змін постановою Верховного Суду від 30.10.2019р., у справі №815/5648/16 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.09.2016р. №485-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення. /т.4 а.с.122-132/
На виконання вищезазначеного судового рішення, Державна міграційна служба України направила на повторний розгляд до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.4 а.с.156/
Наказом Управління з питань шукачів та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017р. у справі №815/5648/16 призначено здійснення повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Туреччини на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.4 а.с.160/
14.08.2018р., за результатами повторного розгляду заяви, відповідно до абз.5  ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, з урахуванням результатів співбесід та вивчення наданих позивачем доказів, складено висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.2 а.с.46-73/
Особова справа №2016OD0072 ОСОБА_1 разом з письмовими висновками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області направлена до Державної міграційної служби України.
Рішенням Державної міграційної служби України від 17.08.2018р. №267-18 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.2 а.с.80/
Рішенням Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018р., залишеним без змін постановою П`ятого  апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019р., у справі №420/5194/18 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №267-18 від 17.08.2018р.; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання вищезазначеного судового рішення, Державна міграційна служба України направила на повторний розгляд до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, з урахуванням результатів співбесід та вивчення наданих позивачем доказів, 20.07.2020р. складено висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.2 а.с.16-36/
Особова справа №2016OD0072 ОСОБА_1 разом з письмовими висновками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області направлена до Державної міграційної служби України.
Рішенням Державної міграційної служби від 07.08.2020р. №341-20 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.5 ч.1  ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та 13  ст.1 цього Закону, відсутні. /т.2 а.с.12/ 
На підставі вищезазначеного рішення, 17.08.2020р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено повідомлення №165 від 17.08.2020р. про відмову ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.1 а.с.11/ 
Не погоджуючись з рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається  Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
Згідно з п.п.1,4 ч.1  ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п. 13 ч. 1 цієї статті.
Відповідно до п.13 цієї ж статті особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою,    яка потребує додаткового захисту,    особою,    котра    звертається    за    встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов,    за    наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р.  №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до п.195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.
Так, висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20.07.2020р. встановлено відсутність будь-яких елементів особистої дискримінації, переслідування або порушення основоположних прав і свобод ОСОБА_1 з боку турецької влади, в тому числі пов`язаних із його симпатіями до організації Ф. Гюлена. Так, заявник мав можливість вільного проживання на території країни громадянської належності, вільного та безперешкодного дотримання канонів обраного віросповідання. За результатами проведеного аналізу встановлено, що кримінальне переслідування заявника у Туреччині не має ніякого відношення до його особистих поглядів та не може бути пов`язане із тим, що він є послідовником руху ОСОБА_3 , а пов`язане лише з його господарською діяльністю на Батьківщині. Відповідно до Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, особа, яка намагається себе врятувати від переслідування або покарання за скоєний злочин і відповідно законодавства згідно зі звичайним правом не визнається у якості біженця. Додатково, за матеріалами особової справи шукача захисту підтверджені елементи відсутності особистих переслідувань близьких родичів заявника, які залишились проживати на території країни громадянської належності. /т.2 а.с.32-33/
При цьому, обставини звернення ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вже були предметом розгляду в рамках адміністративних справ №420/5194/18 та №815/5648/16 в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, під час розгляду яких встановлено, що позивач є саме послідовником ОСОБА_3 , а не просто проявляв симпатії до його руху, також є активним учасником релігійного руху «Хізмет».
Судами у вказаних справах встановлено, що наразі в Туреччині наявний відкритий тиск державної влади на організації та осіб, які підозрюються у причетності до спроби державного перевороту в Туреччині, який стався 15-16.08.2016р. Президент і прем`єр Туреччини у спробі державного перевороту прямо звинуватили так званих «гюлленістів» - прихильників руху « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на чолі з лідером ОСОБА_4 . Матеріали справи містять посилання на джерела, що вказують на крайнє невдоволення офіційної влади Туреччини існуванням руху «Хізмет» на території держави. Діючий президент Туреччини констатує вплив прихильників ОСОБА_3 на державні справи та звинувачує послідовників цього руху, яким серед інших є позивач, в тероризмі. Крім цього, Президент Туреччини також заявив, що він підтримуватиме рішення парламенту щодо відновлення смертної кари та, що держава буде «очищена від усіх прихильників проповідника ОСОБА_3 ». З наведеного чітко вбачається наявність тиску з боку влади країни походження та постійні переслідування і дискримінацію усіх послідовників руху Ф.Гюлена « ОСОБА_5 ». Позивач здійснює активну діяльність в організації « ІНФОРМАЦІЯ_2 », є прихильником ОСОБА_3 та надав правдиву інформацію щодо свого віросповідання. Діяльність в організації «Хізмет» та прихильництво до руху ОСОБА_3 в Туреччині є особливо небезпечними для здоров`я та життя, оскільки такі погляди та релігійні переконання переслідуються державною владою, відбуваються репресії, воєнний стан, видворення з країни, публічні побиття на стадіонах, вбивства. Отже, відкрита діяльність організації « ІНФОРМАЦІЯ_2 », один з учасників якої є позивач, мала б значну загрозу для його життя, через що він змушений був, як і всі інші учасники « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та послідовники ОСОБА_6 .Гюлена переховуватись.
Окремо судами встановлено та зазначено, що ОСОБА_1 не намагався приховати інформацію щодо кримінального переслідування у Туреччині, його арешту в Україні та екстрадиційної перевірки. Більш того, він сам добровільно надав документи, що стосуються цієї справи. Крім цього, необхідно зазначити, що ОСОБА_1 звернувся за захистом в Україні саме 29.04.2016р., у зв`язку з тим, що весь час до того він був повністю зайнятий процедурою екстрадиційного арешту. Після того як ситуація із екстрадиційним арештом була вирішена та в Туреччині загострювалась ситуація з переслідуваннями прихильників руху «Хізмет», позивач звернувся за захистом в Україні, адже мав побоювання щодо своїх релігійних та політичних переконань вже давно. Позивач не звертався за захистом до тих пір поки, на його думку, загроза його особистості не стала реальною. Позивач не намагається отримати статус біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через кримінальні провадження в Туреччині. Він звертається за захистом в Україні через реальні та обґрунтовані побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства, які наявні в Туреччині та підтверджуються багатьма джерелами. Сповідання позивачем релігії руху «Хізмет», належність до прибічників Ф.Гюлена, активна участь в цій організації, є обставинами, що підтверджують неможливість повернення до Туреччини, оскільки наявний великий ризик щодо нелюдського та такого, що принижує гідність поводження та загрози життю. 
З огляду на викладене, судами зазначено про існуючу реальну небезпеку для позивача, як учасника релігійного руху «Хізмет» та прихильника ОСОБА_3 , в разі повернення до Туреччини та зобов`язано прийняти даний висновок до уваги при повторному розгляді заяви позивача. /т.4 а.с.122-132/
Проте, при повторних розглядах заяви позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області проігноровано встановлені судами обставини та прийняті рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вбачається із інформації по країні походження ОСОБА_1 , у ніч на суботу 15.07.2016р., у Туреччині була здійснена спроба військового перевороту з метою захоплення влади в країні. Проте, військово-морські сили Туреччини, авіація та частина населення Туреччини не підтримали заколот. Після перевороту у м. Стамбулі мали намір вчинити самосуд над повстанцями. Спроба військового перевороту була придушена владою країни, президентом якої є Р.Т.Ердоган. Владою Туреччини у спробі державного перевороту було прямо звинувачено прихильників руху «Хізмет» на чолі з лідером ОСОБА_4 . Президентом Туреччини була зроблена заява щодо відновлення смертної кари по відношенню до учасників державного перевороту. /т.3 а.с.99-145/
Таким чином, у країні свого походження позивач, як послідовник руху Ф.Гюлена «Хізмет», є жертвою переслідувань за ознакою віросповідання та не може повернутися до країни через існуючу загрозу життю, безпеці чи свободі, свої особисті погляди та віру, що відрізняється від поглядів та віри керівництва Туреччини. 
Отже, є необґрунтованими посилання міграційного органу на відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи населення або політичних переконань, що свідчить про формальне ставлення відповідача до перевірки всіх обставин, викладених позивачем та наявних в матеріалах особової справи, що призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для надання ОСОБА_1 захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки існує реальна загроза його життю, безпеці та свободі, систематичного порушення прав людини, враховуючи, що позивач не бажає повернутися до Туреччини у внаслідок зазначених обґрунтованих побоювань.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Водночас, частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятого рішення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України №341-20 від 07.08.2020р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, судовими рішеннями у справах №420/5194/18 та №815/5648/16, що набрали законної сили, неодноразово встановлена безпідставність відмови позивачу у наданні захисту в Україні, але вказані висновки судів у цих справах не спростовані міграційним органом під час розгляду даної справи, що свідчить про наявність підстав для надання позивачу додаткового захисту в Україні.
Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 826/72/15.
Отже, колегія суддів вважає, що єдиним ефективним захистом прав позивача є зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Верховного Суду від 12.02.2020р. у справі №815/4398/17.
На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, тому рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст. 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України  залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 07.07.2021р.

Головуючий суддя 	 	Крусян А.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Яковлєв О.В.