Ухвала
Іменем України 
01 вересня 2021 року
м. Київ                                                                                                                                               
справа № 342/934/18
провадження № 51-4234ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 ,
встановив:
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується 
з постановленими щодо нього судовими рішеннями.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог                     пунктів 3, 4, 5 ч. 2, ч. 3 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються судове рішення, що оскаржується, обґрунтування заявлених скаржником вимог 
із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції та її думка з приводу участі у касаційному розгляді. 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що  не  були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону 
(ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК України). 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно                 
до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судового рішення, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Однак, засуджений вказаних вимог процесуального закону не дотримався.
Зокрема, засуджений у вступній частині касаційної скарги вказує на оскарження ним вироку Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2018 року та ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 21 липня 2021 року, у мотивувальній частині скарги не погоджується з вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 січня 2019 року та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2021 року, тоді як додає до скарги копії вироку Тлумацького районного суду Івано-Франківської області 
від 07 травня 2021 року та ухвали Івано-Франківського апеляційного суду 
від 21 липня 2021 року, чим допустив суперечності.
Вказане перешкоджає суду касаційної інстанції визначитись з предметом перевірки у касаційному порядку.
Крім того, засуджений в поданій скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підставу 
для визнання оскаржуваних рішень незаконними, доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень ст. 413 КПК України не наводить.
Натомість засуджений у касаційній скарзі, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на неповноту судового розгляду, що в силу 
статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім цього, засуджений, зазначаючи про незаконність ухвали апеляційного суду 
з підстави істотного порушення кримінального процесуального закону, не вказує конкретно, які саме доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції 
не перевірив та на які з них не надав відповіді у вказаному судовому рішенні.
Окрім зазначеного, касаційна скарга взагалі не містить вимог до суду касаційної інстанції, сформульованих згідно із вимогами ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги.
Також, усупереч ч. 3 ст. 427 КПК України, засуджений у скарзі не зазначає                      чи бажає він брати участь у касаційному розгляді.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається 
без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                               ОСОБА_3