ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6579/21 Справа № 182/1757/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 182/1757/21
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 квітня 2021 року -,
ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 25.01.2008 року по 06.12.2018 року.
В період шлюбу, у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 182/85/16-ц від 22.02.2016 року стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 12 січня 2016 року і до досягнення сином повноліття.
Відповідач сплачує аліменти справно, проте, їх недостатньо для покриття додаткових витрат для задоволення певних потреб дитини. 
З жовтня 2020 року по лютий 2021 року позивачка витратила 7656,00 грн. на лікування ротової порожнини сина, а в серпні 2019 року для кращого процесу навчання, виконання домашніх завдань, розвитку дитини, вона придбала ноутбук з належними аксесуарами для нього, витративши ще 14 884,60 грн. 
У зв`язку із введенням карантинних обмежень, введенням дистанційного навчання, придбаний ноутбук допоміг дитині продовжити навчатись за шкільною програмою. Отже нею додатково на утримання дитини було всього витрачено 22 540,60 грн.
У зв`язку з тим, що вона понесла додаткові витрати на утримання сина, просила суд стягнути з відповідача половину їх вартості в розмірі 11 270,30 грн.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не вірно тлумаче чинне законодавство, в зв`язку з чим, розцінив додаткові витрати, як цільове використання аліментів, сплачених відповідачем.
Вказує, що стоматологічне лікування потребує знеболювання, це є хворобою. Законодавством не вказано, що дитина повинна страждати на тяжку хворобу, для визнання витрат на лікування цієї хвороби додатковими.
На думку позивачки, суд першої інстанції правильно застосовував норми матеріального права, проте, не в повному обсязі та зробив неправильні висновки.
Посилається на висновок ВСУ № 6-1489 цс від 13.09.2017 року, згідно якого батьки повинні брати участь у додаткових витрат на дитину.
Вказує, що суд першої інстанції не з`ясував чи потребує дитина додаткових витрат для розвитку своїх здібностей, чи є в нього такі здібності.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачки, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Усачов О.Л., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 25.01.2008 року до 06.12.2018 року. Мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7,8,11).
Після припинення шлюбних відносин у жовтні 2015 року та розірвання шлюбу, малолітній ОСОБА_4 залишився проживати з матір`ю (а.с.6,9,10,11).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 182/85/16-ц від 22.02.2016 року стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 12 січня 2016 року і до досягнення сином повноліття (а.с.12).
ОСОБА_2 , виконуючи рішення суду про стягнення з нього аліментів, постійно сплачує аліменти, заборгованості не має (а.с.44-48), що не заперечується позивачкою.
Позивачка, починаючи з 12.10.2020 року та по 23.02.2021 року зверталась до КП „Нікопольська міська стоматологічна поліклініка” Нікопольської міської ради” для проведення санації порожнини рота малолітнього ОСОБА_3 (а.с.13)
Відповідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого зазначено, що дитину поліковано на загальну суму 7 656,00 грн. 
Згідно копії видаткової накладної №ФЕФТ – 1022-32077749 від 31 серпня 2019 року та копії фіскального чеку від 31.08.2019 року про придбання ноутбука, миші, батарейки, сумки для ноутбука, засобу для чищення, лампи енергозберігаючої, примірника комп`ютерної програми, позивачка придбала вищевказані речі на загальну суму 14 924,50 коп. (а.с.14-15).
Спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідача ОСОБА_2 половини додаткових витрат на дитину, понесених позивачкою на лікування, за період з 12.10.2020 року по 23.02.2021 року, та придбання техніки для навчання, в розмірі 11 270,30 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Положеннями ст. ст.180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі  якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини,  влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198, 199).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків, незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Аналізуючи положення ст. 185 СК України можна дійти висновку, що додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини, за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного стану сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягнення аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково.
Як роз`яснено у пункті 18 постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Висновком, який зроблено Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17, зазначено, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом доказування у справах даної категорії є особливі обставини (розвиток здібностей дитини, її хвороба, тощо) та як наслідок додаткові грошові витрати на дитину, які несе один із батьків, а також розмір таких.
Отже, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що аліменти, що сплачуються на дитину, повинні бути спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, таких як харчування, лікування, гігієна, одяг, придбання речей, необхідних для розвитку й виховання дитини, в зв`язку з чим, лікування порожнини рота спільної дитини сторін по справі, придбання необхідної техніки для навчання, розцінив, як цільове використання аліментів, сплачених відповідачем.
В зв`язку з вищевикладеним, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вірно тлумаче чинне законодавство, колегією суддів не приймаються.
Не можна вважати обґрунтованими й посилання позивачки на понесення нею додаткових витрат на стоматологічне лікування сина, адже, якщо додаткові витрати пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, то необхідно надавати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини в Україні чи за кордоном, тривалості та періодичність лікування та з урахуванням цього розрахунок його вартості, а також про вартість ліків, які необхідно придбати дитині, чого в даному випадку суду не надано, в матеріалах справи міститься тільки копія виписки із медичної карти амбулаторного хворого в якій зазначено, що дитину поліковано на загальну суму 7 656,00 грн.
Посилання позивачки на висновок ВСУ № 6-1489 цс від 13.09.2017 року згідно якого батьки повинні брати участь у додаткових витрат на дитину, колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, обов`язок батьків брати участь у додаткових витрат на дитину не ким із сторін не оспорюється, предмет спору є витрати понесені позивачкою, які вона розцінює, як додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою), з чим не погоджується відповідач.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду  Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 28 липня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: