КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 369/9565/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/7963/2021	Головуючий у суді першої інстанції – Дубас Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції – Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
07 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                                      Оніщук М.І.,
судді                                                          Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,
секретар                                                     Ющенко Я.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Логвиненком Сергієм Петровичем, який діє на підставі договору, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Києво-Святошинський РВ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,
 
В С Т А Н О В И В:
 
            У серпні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Свою заяву обґрунтовував тим, що у 1976 році переїхав на постійне місце проживання з м. Новоросійськ, Краснодарського краю, РСФСР до м. Одеса, де з 31.03.1976 року був прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси відділом кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса) в місті Одеса по вул. Нахімова. 31.03.1976 року ОСОБА_1 був узятий на облік до Жовтневого районного військового комісаріату м. Одеса, звідки 11.03.1981 року був знятий з обліку. 16.03.1981 року заявник був виписаний з міста Одеса та відбув до с. Чкалова, Асекеєвський район, Оренбурзька область, РСФСР. У подальшому ОСОБА_1 отримав громадянство Республіки Казахстан. Наразі заявник виявив бажання набути громадянство України.
            Тому просив суд встановити факт, що особа, дані про яку зазначені у паспорті громадянина СРСР НОМЕР_1 , виданий відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому м. Одеса 21.11.1979 року, та дані про яку зазначені у картці форми «А», завірена копія якої додана до листа від 20.01.2020 року №КС-49 ДСК «Чорноморське морське пароплавство», є однією і тією самою особою - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився РСФСР, Оренбурзька область, Асекеєвський район, с. Чкалова.
           Також, просив суд встановити факт, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 31.03.1976 року до 16.03.1981 року, тобто до 24 серпня 1991 року постійно проживав у місті Одеса Української Радянської Соціалістичної Республіки, на території яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
            Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.03.2021 року у задоволенні заяви відмовлено(а.с. 46-50).
            В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви у повному обсязі.
При цьому, в обгрунтування доводів своєї апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про недоведеність заявлених вимог, адже, до матеріалів заяви було додано всі належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують обгрунтованість його вимог (а.с. 55-59).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 75, 76).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.05.2021 року справу призначено до розгляду (а.с. 77).
Заявник  у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином. Разом з тим, 06.07.2021 року до суду надійшло клопотання представника заявника про розгляд справи за його відсутності та за відсутності заявника.
Заінтересовані особи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.
Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Так, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13.11.1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року; постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24.08.1991 року.
Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України", також Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.
Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України.
Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.
Відповідно до п. 7 Порядку громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року.
 У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 року № 5 з змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України.
При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено ст. 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів.
Аналогічний висновок викладено й у постанові Верховного Суду у постанові від 01.08.2019 року по справі № 316/1855/18.
Як вбачається з матеріалів справи, заявник, обгрунтовуючи факт свого постійного проживання на території України і на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), посилається на наступні докази в їх сукупності:
- копію паспорту громадянина СССР серії НОМЕР_1 , виданого відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому м. Одеса 21.11.1979 року, відповідно до якого  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 31.03.1976 року був прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси, а 16.03.1981 року був виписаний з міста Одеса та відбув до с. Чкалова, Асекеєвський район, Оренбурзька область, РСФСР;
- копію військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого Бузулуцьким об`єднаним міським військовим комісаріатом Оренбурської області 23.05.1972 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 31.03.1976 року був взятий на обліку до Жовтневого районного військового комісаріату м. Одеса, звідки 11.03.1981 року був знятий з обліку;
- копію довідки №КС-49 від 20.01.2020 року виданої Державною судноплавною компанією «Чорноморське морське пароплавство», відповідно до якої  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно працював в Чорноморському морську пароплавстві з 31.03.1976 року до 16.03.1981 року та був прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси за відділом кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса), згідно даних особової картки форми «А»;
- копію особової картки форми «А» відділу кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса), відповідно до якої  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був прописаний в м. Одеса відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому з 31.03.1976 року та вибув ст. Заглядіно Асекеєвського району Оренбурзької області з 16.03.1981 року.
Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що  ОСОБА_2   проживав на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року (тобто саме на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»), матеріали справи не містять.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність даних доказів позбавляє можливості стверджувати про постійність проживання ОСОБА_2  на території України у відповідності до критеріїв, визначених ст. 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів, а також про те, що з огляду на наявність доказів набуття заявником громадянства іншої держави, встановлення такого факту матиме для нього взагалі будь-яке юридичне значення.
Крім того, щодо вимог про встановлення факту тотожності особи, а саме того, що « ОСОБА_1 », вказаний у паспорті громадянина СССР серії НОМЕР_1 , виданого відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому м. Одеса 21.11.1979 року та « ОСОБА_2 », вказаний у особовій картці форми «А» відділу кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса), є однією і тією ж особою, слід зазначити, що відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» N 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи,  а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування вимог заяви, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на ефективний захист порушених прав позивача. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Логвиненком Сергієм Петровичем, – залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Києво-Святошинський РВ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 09 липня 2021 року.
 
Суддя-доповідач                                                                      М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                 В.А. Шебуєва
 
                                                                                            Г.В. Крижанівська