ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/524/18	Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/615/21 	Доповідач - Ходоровський М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Ходоровський М.В. 
суддів -  Бершадська Г. В., Храпак Н. М., 
секретаря - Панькевич Т.І. 
з участю - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката
Процька І.Я.,
представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4   - адвоката Захарчука Ю.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду від 15 лютого 2019 року (головуючий суддя Федорончук В.Б., повний текст рішення складено 21 лютого 2021 року) у справі № 595/524/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком, що по АДРЕСА_1 , шляхом виселення.
В обґрунтування позову зазначив, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Порохова Бучацького району матері ОСОБА_8 в порядку спадкування, згідно рішення Бучацького районного суду від 14 жовтня 2013 року, став власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . У зв”язку із не проживанням в даному населеному пункті він вирішив будинок продати, а купити його, з метою проживання сина із сім`єю, виявила бажання сусідка ОСОБА_9 , мама відповідача ОСОБА_2 . Їм було повідомлено про намір продати житловий будинок за 12000 доларів США, із ціною продажу будинку ОСОБА_9 погодилася
ОСОБА_9 та її сину ОСОБА_2 було відомо, що в літній кухні господарства він зберігає ключі від будинку та усіх надвірних будівель. Відповідачі без отримання його дозволу проникли в належний йому на праві власності будинок та самовільно вселилися в нього.
Посилаючись на те, що дозвіл на користування житловим будинком відповідачам не давав, вони не є його родичами, добровільно виселитись відмовляються, їхнє проживання перешкоджає йому належним чином користуватися та розпоряджатися будинком, який має намір продати, позивач просив його вимоги задовольнити.
Рішенням Бучацького районного суду від 15 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом на не враховано того факту, що він є власником житлового будинку й жодного правочину на відчуження відповідачам вказаного будинку не укладав, як і не надавалася згода на їх вселення в будинок. Відповідачі не є ні власниками, ні наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами його сім`ї, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселятися не бажають.
Звертає увагу на те, що рішення в даній справі постановлено всупереч вимогам ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 109, 116 ч. 3 ЖК України, які встановлюють непорушність права власності та наділяють саме власника правом володіння, користування, розпорядження своїм майном, а також визначають способи захисту такого права. Також, посилається на неврахування судом першої інстанції правових висновків як Верховного Суду України, викладених у постановах від 16.11.2016 року в справі № 6-709цс16 та від 22.06.2017 року в справі № 6-2010цс 16, так і Верховного Суду, викладених у постановах від 27.02.2019 року в справах № № 357/7940/16-ц, 280/342/18 та від 04.03.2019 року в справі № 143/1410/17.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
За наслідками розгляду даної апеляційної скарги Постановою Тернопільського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким вирішено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення - задовольнити. Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Захарчука Юрія Володимировича, задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 20 червня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідачів її заперечив, вважає рішення суду законним.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 31 березня 2014 року є власником жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 .
Купити зазначений будинок для сина з сім`єю за ціну, узгоджену з позивачем у розмірі 12000,00 доларів США виявила бажання мати відповідача ОСОБА_2 , яка проживає по сусідству.
Відповідно до розписки ОСОБА_1 , 11 березня 2014 року він отримав від ОСОБА_9 (матері відповідача ОСОБА_2 ) гроші в сумі 72 000,00 грн.
Згідно із письмовою розпискою дочки позивача ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), остання 23 червня 2015 року отримала від ОСОБА_9 , гроші в сумі 1800,00 доларів США (39 600,00 грн.) як борг за будинок, розташований у селі Порохова, Бучацького району, Тернопільської області.
У спірному будинку відповідачі проживають з літа 2014 року.
З приводу шахрайських дій позивача, пов`язаних із зволіканням в оформленні договору купівлі-продажу спірного будинку, мати відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 зверталася до правоохоронних органів.
Ухвалою Бучацького районною суду Тернопільської області від 11 березня 2016 року зобов`язано Бучацьке відділення поліції Теребовлянського відділу поліції головного управління Національної поліції у Тернопільській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_9 від 18 листопада 2015 року про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України.
16 березня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016210060000100 внесено відомості за заявою ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України та розпочато досудове розслідування.
16 травня 2018 року постановою Теребовлянської місцевої прокуратури скасовано постанову слідчого відділу Бучацького відділення поліції Теребовлянського відділу поліції головного управління Національної поліції у Тернопільській області про закриття кримінального провадження № 12016210060000100 від 16 березня 2016 року.
19 лютого 2018 року ОСОБА_1 надіслав відповідачам претензію про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.
19 березня 2018 році до Бучацького відділення поліції Теребовлянського відділу поліції головного управління Національної поліції у Тернопільській області з приводу незаконного проживання невідомих громадян у належному йому спірному будинку звернувся ОСОБА_1 . У ході перевірки звернення встановлено, що в цьому будинку проживають ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_5 , а також діти: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 без реєстрації з 2014 року по день надання відповіді на звернення (30 березня 2018 року). Будь-яких документів про право власності на відповідний жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами у ОСОБА_2 немає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із не доведення позивачем факту самовільного вселення у його будинок відповідачів.
Колегія судів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У частинах першій, другій статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім”ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права та правильно застосувати її.
Вищезазначено, що ОСОБА_1 з 31 березня 2014 року є власником жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , між ним та ОСОБА_9 (мати відповідача ОСОБА_2 ) відбулася розмова, у ході якої остання виявила бажання придбати належний йому після смерті матері житловий будинок . Відповідно до розписки позивач ОСОБА_1 , 11 березня 2014 року отримав від ОСОБА_9 72 000,00 грн.; згідно із письмовою розпискою дочки позивача ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), остання 23 червня 2015 року отримала від ОСОБА_9 , 1800,00 доларів США (39 600,00 грн) як борг за будинок, розташований у селі Порохова, Бучацького району, Тернопільської області.
Відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 вимагає усунути порушення свого права шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла, посилаючись на положення ст. ст. 109, 116 ЖК України..
Статтею 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно були зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Приймаючи до уваги факт домовленості позивача і ОСОБА_9 про купівлю продаж спірного будинку, отримання позивачем та його донькою грошей від матері відповідача ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що отримані кошти є платежем у рахунок належних з неї платежів за придбання будинку у майбутньому а підставою вселення та проживання відповідачів з 2014 року у будинку позивача є саме зазначені обставини - факт усної домовленості щодо укладення договору купівлі продажу будинку між позивачем та мамою відповідача, проплати нею грошей за придбання будинку у майбутньому, що вказує на те, що син ОСОБА_9 відповідач ОСОБА_2 разом із сім”єю, вселилися у спірний будинок зі згоди власника будинку - позивача ОСОБА_1 . 
Судом встановлено, що іншого житла у відповідачів не має.
Отже, колегія судів вважає, що не має підстави для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, згідно ст. 116 ЖК України.
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.
Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Судам слід враховувати принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав позивача в аспекті статті 6 Конвенції.
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено.
Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме, від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуісп V. Виззіа), заява № 58255/00, п. 36, ЕСНВ 2004-ХІ (витяги).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути співмірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами особи, пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії»).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України»),
Подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.
Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.
Отже, виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві.
Вищезазначено, що у відповідачів інше житло для проживання відсутнє.
Таким чином, суд першої інстанції правильно відмовив у позові позивача про виселення відповідачів згідно ч.3 ст. 116 ЖК України
Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що згоди на проживання у належному йому будинку він відповідачам не надавав, вони самоправно вселилися, оскільки вони повністю спростовуються наявними у справі доказами про те, що відповідачі вселилися і проживають у будинку зі згоди позивача. Зокрема, як вбачається із позовної заяви позивач сам зазначає, що відповідачі у його будинку проживають без документів, користуючись його доброю волею, що вказує на факт вселення відповідачів зі згоди позивача.
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача у його відповіді на відзив від 11.06.2018 року (т.1 а.с. 38-39) про те, що отримані ним 72000 грн., згідно розписки на ім`я ОСОБА_9 , не є підтвердженням плати за придбання будинку нею в майбутньому із-за відсутності у цій розписці такої обставини, оскільки відповідно до матеріалів справи позивач не заперечує факт отримання даної суми коштів та у відзиві не наводить обставин, які б спростували призначення коштів.
Суд також не приймає до уваги доводи щодо неналежності, як доказу, розписку його доньки ОСОБА_10 про отримання нею від ОСОБА_9 коштів в сумі 1800 дол. США (39600 грн.) від 23.06.2015 року, оскільки в згаданій розписці зазначено, що кошти отримані як борг батька за будинок в с. Порохова Бучацького району.
Оскільки місцевим судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обгрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а судове рішення без змін. 
Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

                                       ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бучацького районного суду від 15 лютого 2019 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 29 червня 2021 року. 

Головуючий 
Судді