Справа № 127/27975/20
Провадження № 22-ц/801/1787/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року	Справа № 127/27975/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М., 
суддів: Ковальчука О.В., Стадника І.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2021 року, постановлене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Воробйовим В.В.,
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні.
Позивач зазначає, що ОСОБА_4 є особою працездатного віку, працює неофіційно та інших осіб на утриманні не має. Спроможність відповідача надавати допомогу дитині на рівні не нижче рекомендованого розміру аліментів на одну дитину, підтверджується банківськими виписками про щомісячну сплату аліментів в розмірі 2000,00 грн. У зв`язку з цим просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на малолітню доньку у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги визнає частково, оскільки на даний час працевлаштований та отримує заробітну плату, однак вона недостатня для сплати аліментів в зазначеному розмірі позивачем. Тому не заперечує сплачувати аліменти на доньку в розмірі 1/4 частини всіх його доходів.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на доньку в твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн., щомісячно, починаючи з 11.12.2020 і до досягнення дитиною повноліття.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи просила скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В якості основного доводу зазначає на те, що судом не враховано позовні вимоги та вимоги ст.150 СК України. Також суд визначаючи аліменти в розмірі 1500,00 грн, не обґрунтував вказаний розмір. Не взято до уваги, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на доньку у визначеному позивачем розмірі, що підтверджується банківськими виписками.
В свою чергу відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. 
Позивач ОСОБА_5 11.12.2020 зареєструвала шлюб, у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с. 50).
Дочка сторін перебуває в дитячому-центрі садочку «Чомучки» та його вартість становить: серпень 2020 року – 3250,00 грн., вересень 2020 року – 6040,00 грн., жовтень 2020 року – 8715,00 грн., листопад 2020 року – 6633,00 грн., що підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_7 (а.с. 24).
Відповідачем на рахунок позивача перераховувались грошові кошти в період з 01.06.2020 по 31.10.2020 в розмірі 1000,00 грн., 2000,00 грн. (а.с. 25-26).
З довідки ФОП ОСОБА_8 від 18.01.2021 №6 слідує, що ОСОБА_4 працює в ФОП  ОСОБА_8 з 17.06.2016. На даний момент займає посаду контролера якості та його дохід за період з 01.07.2020 по 31.12.2020 склав 34600,00 грн. (а.с. 68). Місячний розмір доходу в грудні 2020 року становив 5900,00 грн.
Відповідач ОСОБА_4 перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Калинівської РДА з 23.12.2015 та отримує державну допомогу особам з інвалідністю з дитинства ІІІ групи. В період з 01.01.2020 по 31.12.2020 йому було виплачено допомоги на загальну суму 20157,00 грн. (а.с. 77-78). Станом на грудень 2020 року розмір місячної допомоги складав 1769,00 грн. 
Між сторонами виникли правовідносини щодо утримання малолітньої дитини. 
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини передбачено ст. 183 СК України.
Частиною 1 ст.184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Позивач просила стягувати аліменти у твердій грошовій сумі.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У п. 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до частини першої та другої статті 80 СК аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо стягнення аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у розмірі 1500,00 гривень.
Визначений розмір аліментів у даному випадку, дасть можливість відповідачу, як батьку дитини, належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов`язання щодо сплати аліментів, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідач в свою чергу згоден сплачувати аліменти та допомагати дитині в межах наявного у нього доходу.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував обставини справи та дав належну оцінку зібраним доказам. 
Крім того, судом було прийнято до уваги і те, що відповідач отримує заробітну плату та державну допомогу.
Визначаючи розмір аліментів на дитину, судом першої інстанцій було враховано всі обставини, які мають значення для справи і які визначені ст.182 СК України. 
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідач фінансово спроможний сплачувати аліменти у вказаному розмірі посилаючись при цьому на банківські виписки, згідно яких відповідачем на рахунок позивача перераховувались грошові кошти в період з червня 2020 року по жовтень 2020 року в розмірі 1000,00 грн., 2000,00 грн. 
Однак вказані перерахування коштів не вказують на спроможність відповідача сплачувати аліменти, щомісячно в розмірі 2500,00 грн.
Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Тому доводи позивача відносно того, що відповідач в змозі сплачувати аліменти у вказаному розмірі не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують вірний висновок суду першої інстанції. 
На   ОСОБА_1 , як на позивача, покладається обов`язок доказування і в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з урахуванням приписів статей 141, 180, 182 СК України. 
Як слідує із матеріалів справи позивачем не доведено належними доказами матеріального стану відповідача щодо сплати аліментів на доньку в розмірі визначеному в позові.
Доводи приведені в апеляційній скарзі позивача, що судом не враховано позовні вимоги та вимоги ст.150 СК України, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. 
Суд першої інстанції, виходячи з встановлених обставин справи, із врахуванням інтересів доньки, її віку дійшов правильного висновку, що батько й матір мають рівні права та обов`язки щодо виховання та утримання своєї дитини, з чим погоджується апеляційний суд.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд визначаючи аліменти в розмірі 1500,00 грн, не обґрунтував вказаний розмір, не приймаються до уваги, оскільки, як зазначено вище, розмір аліментів, який необхідно стягнути на утримання доньки визначається судом у відповідності до встановлених обставин та на підставі поданих сторонам доказів.
При цьому апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, не вбачає підстав для скасування рішення, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного, положень ст. ст.180, 182 СК України та принципів розумності й справедливості, зважаючи на необхідність належного матеріального забезпечення дитини обома батьками, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що відповідач є здоровою, працездатного віку особою, а тому може надавати матеріальну допомогу на утримання доньки у розмірі 1500 грн., щомісячно, що сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, з чим погоджується й апеляційний суд.
Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона, як особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, не позбавлена можливості повторного звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину за наявності підстав, визначених ст.192 СК України. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів за 6 місяців (п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України), становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
Керуючись ст. ст. ст.367, 374, 375, 381-384, ч.3 ст. 389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               І.М. Стадник