П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/13237/20	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому просила з урахуванням уточнень до позову  (т.2 а.с.76)   визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або не своєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 10.06.2019 року № 0124175307 та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначалось,  що згідно преюдиціальних фактів, які не вимагають додаткового доказування, преюдиціальних рішень судів трьох інстанцій по справі № 815/39/17, прийнятих на   користь позивача, які підлягають обов`язковому виконанню судом та відповідачем, суб`єктами владних повноважень, згідно фактичних обставин, вагомих аргументів, доводів, належних доказів, діючого законодавства та норм права, які підлягають застосуванню задля того, щоб домогтися скасування незаконних та необґрунтованих рішень ГУ ДФС, а саме: не доведення до відома позивачки  про наявність  рішення від 10.06.2019 р. № 0124175307 про стягнення з з неї заборгованості по ЄСВ у розмірі – 979,59 грн., штрафу та пені.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження у м. Одеса, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних санкцій від 10.06.2019 року № 0124175307. В частині стягнення моральної шкоди – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить частково скасувати, змінити і доповнити не повне, передчасне, частково незаконне, необґрунтоване, не мотивоване  рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі апеляційну скаргу та уточненні позовні вимоги від 04.07.2021, та інші вимоги викладені у  24 пунктах в уточненій апеляційній скарзі (т. 3 а.с. 42-115).
Доводами апеляційної скарги зазначено, що у позивача були відсутні будь-які борги та обов`язки по сплаті боргу з ЄСВ, оскільки вона не є платником ЄСВ, крім того, зміни у законодавстві щодо спрощеної системи оподаткування настали з 2013 року, в той час як позивачем 14.03.2011 року вже було припинено СПД, а тому була звільнена від звітності перед Пенсійним фондом України, враховуючи також зайнятістю без найманих працівників. Таким чином, позивач наполягає на тому, що спірне рішення є протиправним та вірно скасовано судом першої інстанції, тому, враховуючи, тривалість порушених прав позивача оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за моральну та матеріальну шкоду, завдану відповідачем. Таким чином, апелянт просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. 
Також, не погоджуючись з таким рішенням, Головним управлінням ДПС в Одеській області подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що Головним управлінням ДПС в Одеській області було правомірно винесено оскаржуване рішення, оскільки станом на 01.10.2013 року за позивачем рахувалась заборгованість по сплаті єдиного внеску, яка нарахована за попередні періоди та передана управлінням Пенсійного Фонду України до податкового органу. Враховуючи, що заборгованість по єдиному внеску була повністю погашена у реріодах з 21.01.2012 року по 18.01.2019 року, тобто з порушенням строків сплати єдиного внеску, до позивача було застосовано штрафні санкції та пеню. Отже, рішення № 0124175307 від 10.06.2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску було сформовано в автоматичному режимі на підставі даних «Податковий аудит» ІС «Податковий блок» за несвоєчасно сплачені податкові зобов`язання, у зв`язку з чим відповідачем правомірно було нараховано штрафні санкції у розмірі (20% своєчасно несплачених сум). Отже, оскаржуване рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 10.06.2019 року № 0124175307 прийнято у відповідності до вимог підпункт 2 пункту 2 розділу VII Інструкції за формою та згідно з додатком № 12 до цієї Інструкції.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивач просить суд залишити без змін рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в частині задоволення яких було відмовлено. Крім того, позивач зазначила, що апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає. 
Відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідачем не надано.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;               2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку в Білгород - Дністровській ДПІ ТУ ДПС в Одеській області у стані « 11- припинено, але не знято з обліку». Дата взяття на облік як платника податків 12.07.2005 року. 
Дата проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності 16.07.2014 року. 
Станом на 01.10.2013р. за ФОП ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) рахувалась заборгованість по сплаті єдиного внеску у сумі 979, 59 грн., яка нарахована за попередні періоди та у зв`язку з набранням чинності Закону № 406-VІІ, станом на 01.10.2013р. передана Управлінням Пенсійного Фонду України до податкового органу.
Заборгованість по єдиному внеску повністю погашена у періоді з 30.07.2018р. по 18.01.2019 р.
У зв`язку із порушення строків сплати єдиного внеску у періодах з 21.01.2012р. по 18.01.2019р., на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону              № 2464-VІ, згідно рішення від 10.06.2019р. № 0124175307 до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у сумі 97, 96 грн. та пеню у сумі 2413, 87 грн. яке було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 6770107249143 на адресу платника згідно реєстраційних даних: АДРЕСА_1 .
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення, поштове відправлення №6770107249143 вручене 03.07.2019р. особисто ОСОБА_1 .
Рішення № НОМЕР_2 від 10.06.2019р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску сформовано у автоматичному режимі на підставі даних підсистеми «Податковий аудит» ІС «Податковий блок».
Крім того, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2017р. року у справі №815/39/17, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2018 року, позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 979 грн. 59 коп.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум. Тому,  оскаржуване рішення № 0124175307 від 10.06.2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску не відповідає вимогам  Закону № 2464  та ставить позивача у стан правової невизначеності, оскільки його зміст не дозволяє позивачу встановити дійсні підстави застосування штрафної санкції та пені. Крім того, відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі позивачем не надано доказів його моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заподіяних відповідачем, а також доказів наявності завданої йому моральної шкоди. 
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних               дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів ( Велика Палата Верховного Суду   постанова від 24.12.2020 у справі  № 510/1286/16-а).
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020р. №340/1019/19).
Надаючи правову оцінку застосуванню визначеному вище законодавства, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з  матеріалів  справи,  позивач оскаржує рішення  ГУ ДФС в Одеській області  про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або не своєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 10.06.2019 року № 0124175307.
Зідно  рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за №6770107249143 ОСОБА_1 отримала оскаржуване   рішення               03.07.2019 року (т.2 а.с.36),  тому  останнім днем шестимісячного строку   для звернення до суду із позовною заявою  щодо оскарження рішення відповідача від 10.06.2019 р. є   04.01.2020 року.
Судова колегія встановила, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом  лише 30.11.2020 р., тобто  з пропуском шестимісячного строку з моменту отримання рішення від 10.06.2019 року № 0124175307.
Судом встановлено, що до позовної заяви позивач надала докази отримання  оскаржуваного рішення, а саме роздруківку  поштового відстеження поштового відправлення №677107249143 – 09.07.2019 р. о 09:56 год (а.с. 74), що свідчить про обізнаність позивача про наявність такого рішення. 
Позивач в позовній заяві  зазначила, що повторне звернення зумовлено поверненням позовної заяви у справі 420/9370/20, проте судом встановлено, що на час звернення до суду з позовом у цій справі позивачем в апеляційному порядку була оскаржена ухвала суду у справі №420/9370/20, яка постановою Пятого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021 р. в частині повернення  позовної заяви була залишена судом без змін.  
В свою чергу колегією суддів встановлено, що у справі №420/9370/20 позовна заява була подана  у  вересні 2020 року,  з огляду на що колегія суддів не приймає посилання позивача   на поважність підстав пропуску  строку звернення до суду на  ухвалу про повернення позовної заяви, оскільки зазначені обставини не спростовують ті обставини, що позивач знала про наявність оскаржуваного рішення відповідача  з липня 2019 року, проте не скористалась своїм правом на судовий захист та не зверталась до суду в строк  встановлений КАС України.
При цьому, колегією суддів  з  тексту ухвали Одеського окружного адміністративного суду від  28.09.2021 р. у справі №420/9370/20 встановлено, що   ОСОБА_1  в прохальній частині позовних вимог   просила, серед іншого: визнати інші, недоведені до позивача рішення відносно штрафів та пені з ЄСВ умисним систематичним правопорушеннями; визнати незаконними та скасувати не доведені до відома позивача рішення, покладені в основу для винесення рішення від 10.06.2019 р. №0124175307; зобов`язати відповідача утриматись від здійснення та припинити незаконні дії в інших не доведених до відома позивача рішеннях, покладених в основу для винесення рішення від 10.06.2019 р. №0124175307; зобов`язати відповідача внести відповідні записи на електроні та письмові носії.
Також, судом  встановлено з тексту ухвали Одеського окружного адміністративного суду від  10.11.2021  р., що позивач надала  уточнені позивні  вимоги на виконання ухвали від 28.09.2020 року,  та  серед іншого, просила визнати незаконними, протиправними, недійсними та скасувати незаконні рішення, вимоги ГУ ДФС, не доведені відповідачем до відома позивача, які були покладені в основу для винесення незаконного, протиправного, недійсного (нечинного), необґрунтованого рішення ГУ ДФС в Одеській області від 10.06.2019 року №0124175307; зобов`язати відповідача утриматись від здійснення та припинити незаконні дії, що полягають в незаконному протиправному необґрунтованому недійсному (нечинному), в не відповідаючи фактичним обставинам рішенні ГУ ДФС в Одеській області від 10.06.2019 року №0124175307 та в інших рішеннях ГУ ДФС, не доведених відповідачем до відома позивача, які були покладені в основу для винесення рішення ГУ ДФС в Одеській області від 10.06.2019 року.
Таким чином, колегія  суддів зазначає, що рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або не своєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 10.06.2019 року № 0124175307 не було предметом оскарження  в справі №420/9370/20.
Разом з тим, як зазначено в позовній заяві у цій справі, підставою для звернення позивача до суду стало прийняття протиправного рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або не своєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 10.06.2019 р. № 0124175307.
Тому, колегія суддів не приймає доводи позивача викладені в позовній заяві на аркуші справи  57 про те, що повернення позову не позбавляє особу  права  повторного звернення до суду у разі повернення позовної заяви, оскільки в даному випадку суд встановив, що позивач у справі №420/9370/20 оскаржувала, зокрема,  протиправність дій ГУ ДФС в Одеській області, які на думку позивача полягали в недоведені їй до відома рішень, які були покладені  в основу для винесення рішення  від 10.06.2019 року №0124175307, що є предметом оскарження у цій справі.
Суд першої інстанції вирішуючи питання відкриття провадження у справі в порушення процесуальних норм Кодексу адміністративного судочинства України не надав оцінки обставинам пропуску строку звернення до суду та не вирішував питання поновлення такого строку. 
Разом з тим, з  матеріалів  справи  встановлено, що 28.12.2020 р. відповідач  разом з відзивом на позов надав суду клопотання про залишення  позовної заяви без розгляду через подання такої заяви з пропуском строку на  оскарження рішення винесеного 10 червня                2019 року (т. 2 а.с. 30-31), однак   судом  першої інстанції   не було розглянуто   клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
Згідно з імперативними вимогами ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вмотивованим є судове рішення, в якому належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується. Під вмотивованістю розуміється повне і всебічне відображення в рішенні суду мотивів, якими він керувався при ухваленні свого рішення, при оцінюванні доказів для встановлення наявності або відсутності обставин, на які сторони посилалися як на підґрунтя своїх вимог і заперечень, із зазначенням, чому певні докази були взяті до уваги або відхилені, та  зазначення  мотивів щодо позиції суду при застосуванні норм матеріального і процесуального права.
Отже, мотивованість судового рішення є свідченням того, що зокрема  доводи та міркування сторін (учасників) судового процесу були належним чином оцінені та враховані або відхилені судом на підставі конкретно визначених мотивів.
Разом з тим,  відповідач  надав до суду першої інстанції заяву про залишення позову без розгляду з посиланням   на пропуск без поважних причин   ОСОБА_1 строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України та просив суд  залишити позов без розгляду,  однак  а ні  під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, а ні   в рішенні  суду першої інстанції цим доводам  та міркування відповідача взагалі  не було  надано належної правової оцінки  та не зазначено чому ці доводи  відхилені судом  та на підставі яких конкретно  мотивів.
Надаючи оцінку цим доводам відповідача, суд  апеляційної інстанції дійшов до висновку, що такі  доводи    є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на зазначені  вище   висновки суду.
Таким чином, з огляду на викладені обставини  колегія суддів зазначає, що   позивачу  з липня 2019 року  було відомо про наявність рішення відповідача від 10.06.2019 року №0124175307, що не заперечує   ОСОБА_1 , доводи позивача  про повернення позовної заяви у справі №420/9370/20 не є поважними підставами пропуску строку, оскільки  оскарження рішення відповідача від 10.06.2019 року №0124175307 не було предметом позову у зазначеній справі, тому колегія суддів  приходить до висновку про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду з позовною заявою.
Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. 
Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах встановлених строків звернення до суду, при цьому не реалізація цього права зумовлена його власною   поведінкою.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин;                             3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Аналогічна правова позиція   викладена у постанові Верховного Суду від                       31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.
За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.
При цьому, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
У контексті оцінки доводів апеляційних  скарг, відзиву позивача на відзив апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Також, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, в уточненній апеляційній скарзі у відзиві на відзив заявляються клопотання про звільнення  її  від сплати судового збору, суд зазначає, що таке питання було вирішено судом при відкритті апеляційного провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 , яка була звільнена від сплати судового збору.
Також, апелянтом заявлено клопотання на аркуші справи 243 т. 2 про недопущення розподілу її апеляційної скарги на необ`єктивних суддів, проте Кодексом адміністративного судочинства України не передбачений такий механізм не розподілу справ між суддями.  В свою чергу позивачем клопотання щодо відводу суддів,  які входять до складу судової колегії заявлено не було.
Разом з тим, судом при розгляді справи враховані усі інші 24 вимоги апеляційної скарги та уточненої апеляційної скарги ОСОБА_1 ,  які не є чіткими за своїм змістом та обґрунтованими, крім того більшість  вимог  виходять за межі  процесуальних можливостей  Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такі дії не  передбачені  цим кодексом.
Слід зазначити, що розглядаючи справу суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовною заявою, тому доводи сторін наданих в апеляційних скаргах та в інших поясненнях судом не приймаються, оскільки суд не досліджував обставини справи щодо законності та правомірності винесення відповідачем рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або не своєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 10.06.2019 року № 0124175307, так як таке рішення оскаржено позивачем з пропуском строку, чому судом першої інстанції не було надано відповідної оцінки.
Згідно з частиною першою статті 319 КАС судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Таким чином, оскільки  матеріалами справи доведено, що  позивачем                 ОСОБА_1  пропущено  без поважних причин встановлений законом строк звернення до суду, підстави пропуску строку звернення до суду є неповажними, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про   наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, скасування рішення суду першої інстанції та залишення позовної заяви без розгляду, у відповідності до вимог статті 123 КАС.
Керуючись ст. ст. 123, 240, 262, 263, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАСс України, колегія суддів -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС в Одеській області – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 року – скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди залишити без розгляду.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

          Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець