Справа № 341/1583/19 
Провадження № 22-ц/4808/927/21 
Головуючий у 1 інстанції Мергель М.Р. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Девляшевського В.А., Мелінишин Г.П., 
розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 13 квітня 2021 року, в складі судді Мергель М.Р., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,
в с т а н о в и в:
       У вересні 2019 року представник ОСОБА_3 адвокат Чуйко З. Д. звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за борговою розпискою у розмірі 84066,40 грн.
       Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.05.2014 року, 26.05.2014 року, 27.06.2014 року, 01.07.2014 року ОСОБА_3 дала ОСОБА_4 в борг суму еквівалентну 3200 доларів США, що становить 80843,20 грн та суму еквівалентну 8500 російських рублів, що становить 3223,20 грн, що підтверджується розпискою від 24.04.2016 року.
30 липня 2019 року представником позивача була надіслана ОСОБА_4 вимога про повернення боргу за розпискою, однак така відповідачем проігнорована, що свідчить про його ухилення від сплати боргу. 
       Рішенням Галицького районного суду від 13 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 84066 грн 40 коп., 840 грн 66 коп. витрат на сплату судового збору та 9000 грн витрат на правничу допомогу.
       Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 надіслав апеляційну скаргу.
       Зазначає, що ОСОБА_4 жодних коштів від ОСОБА_3 не отримував, а розписка не містить відомостей про передання позивачем і отримання відповідачем 23.05.2014 року та підписано 24.04.2016 року або у інший день грошових коштів у позику.
       Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику.
       Також суд дійшов до висновку про допустимість скріншотів (фотографій) нібито з телефону, який належить відповідачу, що є недопустимим доказом, оскільки позивачем не надано документів про належність номеру телефону відповідачу.
       Процесуальний закон допускає подання електронних доказів учасниками процесу в наступних формах: в оригіналі, в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, у паперовій копії, посвідченій у порядку, передбаченому законом. Однак Закон України «Про електронний цифровий підпис» в частині встановлення форми подання електронної копії електронних доказів втратив свою чинність.
       Проблемним є розмежування оригіналу електронного доказу від його копії. Електронна копія має бути засвідчена кваліфікованим електронним підписом. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи може витребувати у відповідної особи його оригінал. Якщо оригінал доказу не подано, такий доказ не береться судом до уваги.
       Відповідно до висновків Верховного Суду роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом, зважаючи на те, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа і використовується для ідентифікації автора та/або підписання електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. 
Вважає, що суд не встановив, а відповідач не довів, що листочок про певні розрахунки є розпискою, оскільки він не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.
       Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
       Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
       Зазначає, що письмова розписка від 24.04.2016 року написана і підписана відповідачем власноруч про те, що він винен позивачці гроші в сумі 3200 доларів США і 8500 російських рублів. У розписці вказано дві сторони, дату, особистий підпис, суми взятих у борг коштів і взятого на себе відповідачем зобов`язання віддати з запевненням «Не переживай» і «должен». Наданий суду документ містить істотні умови і предмет договору позики так як у ньому вказано взяті у борг суми 3200 доларів і 8500 рублів, а також зобов`язання повернути отримані кошти. Представник відповідача не заперечував протягом розгляду справи щодо власноручного написання і підпису відповідачем боргової записки. Клопотань про проведення почеркознавчої експертизи не заявляв, як і заперечень з приводу психологічної експертизи на поліграфі.
Посилання на постанову Верховного суду від 22.09.2019 року у справі №369/3340/16-ц є безпідставними, оскільки у вказаній справі інші обставини.
       Щодо допустимості електронних доказів, то в матеріалах справи є належним чином оформлена копія доказу на електронному носії (флешка). Відповідачем не було надано жодного заперечення, клопотання про витребування в порядку ч. 5 ст. 100 ЦПК України оригіналів електронних доказів, бо портативний пристрій (телефон) на якому знаходиться переписка, що підтверджує борги, можна оглянути в будь-який момент часу. Також відповідачем не було надано доказів на спростування наданої інформації.
       16.10.2020 року судом у справі було призначено за клопотанням представника позивача відповідну експертизу, від якої відповідач ухилився, на вирішення якої було поставлено питання, які стосувалися переписки у вайбері між сторонами в тому числі.
       Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Оскільки ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні скарги з таких підстав.
Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами мали місце правовідносини з укладення договору позики, які оформлені наявною у справі борговою розпискою. Оскільки в день пред`явлення вимоги про повернення боргу відповідач кошти не повернув, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову на стягнення з ОСОБА_4 коштів у сумі 3200 доларів США та 8500 рублів, що за курсом валют за даними НБУ на час звернення до суду становить 84066,40 грн.
Судом встановлено, що відповідно до змісту наявної у справи боргової розписки (а. с. 37) ОСОБА_4 винен ОСОБА_3 3200 доларів США та 8500 рублів, про що розписався 24.04.2016 року. Рукописним текстом написано «Віддам не переживай». Також, рукописним текстом розписано конкретні суми коштів у доларах США із зазначенням дат їх отримання.
30.07.2019 року представник позивачки за довіреністю надіслав відповідачу претензію про повернення суми боргу у розмірі 84832,54 грн.
       У матеріалах справи наявні витяги (скріншоти) (а. с. 54-56) та носій електронної інформації (а. с. 57), що відображають переписування позивачки з особою, зазначеною як ОСОБА_6 , за допомогою відповідної програми у мобільному телефоні. Відповідно до змісту вказаної переписки, особа, зазначена як ОСОБА_6 , визнає наявність у неї боргу та зобов`язується такий повернути, зокрема у суді.
       Відповідно до листа експерта-поліграфолога від 07.12.2020 № 8-вих. ухвалу Галицького районного суду від 16.10.2020 року про призначення експертизи з використанням поліграфа повернуто без виконання, у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не прибув для процедури опитування із застосуванням спеціального технічного засобу, будучи запрошеним 30.11.2020 року та 04.12.2020 року. Про причини неприбуття не повідомив (а. с. 82). 
       Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Статтею545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
       Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
       Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
       Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
       Ураховуючи викладене, суд першої інстанції з дотриманням положень закону встановив фактичні обставини справи, а саме, що факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики підтверджується розпискою від 24.04.2016 року.
Суд врахував, що відповідно до зазначених вище положень закону сам факт наявності у позивача, як позикодавця, розписки, написаної відповідачем, як позичальником, підтверджує укладення між ними договору позики. Інше відповідачем не доведено, оскільки у силу частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність у розписці, від імені ОСОБА_4 зобов`язання повернути позику є безпідставними, так як розписку слід оцінювати (тлумачити), виходячи із повного змісту, тексту. Так у розписці зазначено, що ОСОБА_4 винен кошти і розписка знаходиться у ОСОБА_3 й доказів протиправності її знаходження у останньої відповідач не надав, а зі змісту статті 1046 ЦК України терміну «должен» кореспондує зобов`язання повернути.                
Доводи апелянта про те, що суд дійшов висновку про допустимість скріншотів (фотографій) нібито з телефону, який належить відповідачу, як доказу в справі, не заслуговують на увагу, оскільки висновок суду про задоволення позову не обґрунтовується оцінкою скріншотів з мобільного телефона (які долучені позивачем до матеріалів справи, про що зазначено у рішенні суду), натомість суд дав належну правову оцінку наявній у справі розписці як доказу укладення договору позики та його невиконання відповідачем.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 — ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду від 13 квітня 2021 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                В.А. Девляшевський
Г.П. Мелінишин