Ухвала
Іменем України
 
12 серпня 2021 року
місто Київ
 
справа № 755/5002/14-ц
провадження № 61-12479ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ», правонаступник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2021 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Немировської О. В., Ящук Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» 
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі -АТ «Банк «Фінанси та Кредит»), у лютому 2014 року звернулося до суду із позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії у розмірі 4 649 260, 05 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора також й зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача та визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії від 02 липня 2007 Року № 37-07-Ил/02, зустрічний позов ОСОБА_3 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору поруки від 02 липня 2007 року № 37-07-ПЗ/02, об`єднавши їх в одне провадження.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора також й зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача та визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії від 02 липня 2007 року № 37-07-Ил/02, зустрічний позов ОСОБА_3 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору поруки від 02 липня 2007 року № 37-07-ПЗ/02, зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору поруки від 02 липня 2007 року № 37-07-П1/02, об`єднавши їх в одне провадження.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_3 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору поруки від 02 липня 2007 року № 37-07-ПЗ/02 залишено без розгляду.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору поруки від 02 липня 2007 року № 37-07-П1/02 залишено без розгляду.
ОСОБА_2 у лютому 2018 року звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання поруки припиненою.
Також ОСОБА_3 у березні 2018 року звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання поруки припиненою.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора, зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача та визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії від 02 липня 2007 року № 37-07-Ил/02 зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання поруки припиненою, зустрічний позов ОСОБА_3 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання поруки припиненою, об`єднавши їх в одне провадження.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року здійснено заміну позивача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника у спірних правовідносинах Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» (далі - ТОВ «ФК «ІНВЕНТ»).
ТОВ «ФК «ІНВЕНТ» у квітні 2021 року звернулося до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просило вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке нерухоме майно:
-          житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1439966232214, що належить на праві власності ОСОБА_1 ;
-          земельну ділянку, площею 0, 071 га, кадастровий номер 3221483301:01:011:0016, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1128869332214, що належить на праві власності ОСОБА_1 ;
-          2/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1224811880000, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 ;
-          земельну ділянку, площею 0, 1127 га, кадастровий номер 3221483301:01:011:0029, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1128898532214, що належить на праві власності ОСОБА_3 .
Зазначена заява обґрунтована тим, що боржниками вчиняються активні дії, спрямовані на затягування розгляду справи, очевидно, з метою уникнення від виконання своїх договірних зобов`язань за кредитним договором, що полягає у поданні ними необґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, а також інших процесуальних клопотань без наміру їх подальшого виконання. Зокрема, призначена ухвалою суду першої інстанції за клопотанням ОСОБА_1 судово-економічна експертиза не була виконана через невиконання ним своїх процесуальних обов`язків з сплати її вартості.
На переконання заявника, зазначене свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 , спрямовану на затягування розгляду справи, що порушує права позивача на розгляд справи протягом розумного строку. Відповідно до пункту 3 іпотечного договору узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки становить 2 627 010, 00 грн, відтак, враховуючи суму заборгованості за кредитним договором, що становить 510 165, 82 дол. США та 571 504, 65 грн, предмет іпотеки на теперішній час не здатен забезпечити виконання зобов`язань боржників щодо повернення суми заборгованості. 
У разі задоволення позову, вартості предмета іпотеки буде недостатньо для примусового виконання рішення суду. 
Оскільки за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані об`єкти нерухомого майна за рахунок яких, з огляду на значну суму наявної заборгованості, може бути виконано рішення суду в примусовому порядку у разі задоволення позову.
Заявник вважає, що існують обґрунтовані ризики відчуження належного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нерухомого майна до ухвалення рішення судом у цій справі, у зв`язку з чим невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про задоволення позову.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року у задоволенні заяви ТОВ «ФК «ІНВЕНТ» про забезпечення позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, констатував, що позивачем не обґрунтовано необхідності забезпечення позову, не наведено підстав наявності ризиків того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно належне відповідачам, впливатиме на ефективність захисту та унеможливить виконання ймовірного рішення суду про задоволення вимог позову про стягнення заборгованості.
Серед іншого, заявник, обґрунтовуючи підстави забезпечення позову не додав докази на підтвердження вартості предмета іпотеки станом на час розгляду цієї заяви, відповідно посилання про те, що предмет іпотеки, не здатен забезпечити виконання зобов`язання відповідачів щодо повернення суми заборгованості, є необґрунтованим. 
Також заявником не надано докази на підтвердження того, що відповідачами протягом розгляду справи вже здійснювалися або будуть здійснюватися дії спрямовані на відчуженню належного їм майна.
Доводи заявника щодо вчинення відповідачами активних дій, спрямованих на затягування розгляду справи шляхом подачі необґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи та з інших процесуальних питань без наміру їх подальшого виконання, є необґрунтованими, оскільки відповідне процесуальне право сторін подавати заяви та клопотання, передбачене процесуальним законом.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2021 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на житловий будинок, загальною площею 368, 5 кв м, житловою площею 73, 2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1439966232214, що належить на праві власності ОСОБА_1 ; земельну ділянку, площею 0, 071 га, кадастровий номер 3221483301:01:011:0016, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1128869332214, що належить на праві власності ОСОБА_1 ; на 2/5 частки квартири, загальною площею 169, 1 кв. м, житловою площею 86, 4 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1224811880000, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 ; земельну ділянку, площею 0, 1127 га, кадастровий номер 3221483301:01:011:0029, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1128898532214, що належить на праві власності ОСОБА_3 .
Суд апеляційної інстанції, врахувавши предмет та ціну позову (510 165 , 82 дол. США та 571 504, 65 грн), зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що матеріали справи не містить доказів того, що відповідачі мають на рахунках суму коштів, яка відповідає ціні позову, чи доходи, наявність яких дозволить забезпечити виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Незважаючи на те, що самий лише тривалий розгляд справи не є підставою для забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував, що за тривалий період часу, а саме більше семи років, відповідачі не вчинили дій щодо повернення боргу та не намагалися вирішити питання з позивачем шляхом мирного врегулювання спору.
Суд апеляційної інстанції врахував відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до яких ОСОБА_1 вчиняє дії щодо поділу нерухомого майна, а саме земельних ділянок, також на все його нерухоме майно накладено арешт відповідно до постанови старшого державного виконавця.
Наведене свідчить про наявність обґрунтованих ризиків, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Не надавши належу оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, предмету позову та не проаналізувавши можливість утруднення виконання судового рішення у випадку задоволення позову суд першої інстанції помилково посилався на відсутність обґрунтування заяви про забезпечення позову та відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Доводи про те, що у справі ухвалено рішення по суті, яким, зокрема відмовлено у задоволенні первісного позову до відповідача ОСОБА_3 , однак позов забезпечено і щодо майна цього відповідача, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки на час забезпечення позову зазначений учасник справи була відповідачем як солідарний боржник, а ухвалене судом першої інстанції рішення не набрало законної сили.
Суд апеляційної інстанції врахував доводи позивача, що оцінка майна, на яке просить накласти арешт, не здійснювалася, оскільки вартість його вочевидь не є більшою за ціну позову, при цьому, сторона відповідача не спростувала, тієї обставини, що накладення арешту є співмірним ціні позову.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 26 липня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2021 року, залишити без змін ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та не врахував відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
На переконання заявника, суд апеляційної інстанції мав критично оцінити уточнені позовні вимоги ТОВ «ФК «ІНВЕНТ», відповідно до змісту яких заборгованість складає 14 820 027, 87 грн, втім розрахунок зазначеної заборгованості відсутній.
На переконання заявника, позивачем не надано докази на підтвердження того, що предмет іпотеки (квартира АДРЕСА_4 ) не може забезпечити виконання зобов`язань ОСОБА_1 , не наведено обґрунтованих підстав наявності ризиків, зокрема відчуження належного відповідачам майна; не зазначено вартість майна, належного відповідачам, на яке накладено арешт з метою перевірки співмірності ціні позову.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що судом першої інстанції ухвалено рішення по суті, яким, зокрема частково задоволено вимоги кредитора та стягнуто кредитну заборгованість лише з ОСОБА_1 , отже забезпечення позову порушує законні права та інтереси ОСОБА_3 , на майно якої накладено арешт.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зробила такий висновок: «Проаналізувавши правові позиції у справі № 753/22860/17 у частині висновків про неможливість оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про відмову в забезпеченні позову та про неможливість касаційного оскарження постанови апеляційної інстанції, якою скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову, Велика Палата Верховного Суду вважає невиправданими такі обмеження та відступає в цій частині від висновків, наведених вище у пункті 7.5. цієї постанови, та зазначає, що у касаційному порядку можуть окрім інших переглядатися ухвали суду апеляційної інстанції щодо забезпечення позову (тобто, як ухвали, якими задоволено заяву про забезпечення позову, так і ухвали, якими відмовлено у такому забезпеченні), а також постанови суду апеляційної інстанції, якими скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зробила такий висновок: «Критерієм для касаційного оскарження постанов апеляційного суду за наслідками перегляду ухвал суду першої інстанції про забезпечення позову або про відмову у такому забезпеченні є зміст дій апеляційного суду, а саме те, чи підтримав він висновки суду першої інстанції про забезпечення позову, або чи забезпечив позов за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції про відмову у такому забезпеченні. Якщо на питання відповісти ствердно, відповідні постанови апеляційного суду можуть бути предметом касаційного оскарження. Іншими словами, крім ухвали суду апеляційної інстанції про забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 389 ЦПК України), у касаційному порядку можна оскаржити ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та постанову апеляційного суду про залишення зазначеної ухвали без змін, а також постанову апеляційного суду про забезпечення позову, прийняту за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції про відмову у такому забезпеченні. Якщо апеляційний суд погодився з відмовою суду першої інстанції у забезпеченні позову чи скасував вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову, учасник справи, який подавав заяву про вжиття таких заходів до суду першої інстанції, за наявності підстав не позбавлений можливості знову подати відповідну заяву до цього суду» (пункт 30).
Від зазначеного висновку Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) не відступила.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Скасовуючи ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року та задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції врахував, що між сторонами дійсно виник спір щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 02 липня 2007 року № 37-07-Ил/02 у розмірі 510 165, 82 дол. США та 571 504, 65 грн, а також на підставі договорів поруки від 02 липня 2007 року, укладених із  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Відповідно, забезпечення позову у наведеній ситуації має на меті, зокрема захист кредитора у випадку задоволення його вимог щодо стягнення істотної суми грошових коштів (заборгованості) та виконання судового рішення, яким задоволено вимоги кредитора.
Тобто, перспектива виконання судового рішення, яким задоволено позов щодо стягнення заборгованості, має бути реальною, тому забезпечення позову, про застосування якого просить позивач, є тим правомірним засобом, за допомогою якого може бути досягнута мета без труднощів розпочати процедуру примусового стягнення стягнутих судом коштів, без витрат часу на пошук майна боржника, тощо.
За наведених обставин, врахувавши предмет та ціну позову (510 165, 82 дол. США та 571 504, 65 грн), відомості про те, що відповідач ОСОБА_1 вчиняє дії, спрямовані на поділ нерухомого майна, земельних ділянок, що не спростовано доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що реалізація цього майна відповідачем може утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Також суд апеляційної інстанції підставно врахував умови договору іпотеки від 02 липня 2007 року, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_4 , вартість якої сторонами визначено у розмірі 2 627 010, 00 грн, тоді як ціна цього позову складає 14 820 027, 87 грн.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав, що позивачем доведено ризик ускладнення виконання судового рішення про задоволення позову.
Верховний Суд щодо співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких для сторони як позивача, так і власника майна, наголошує, що накладення такого арешту є менш обтяжливим для власника майна, ніж невжиття заходів забезпечення, що може призвести до негативних наслідків для позивача щодо реалізації ним права на виконання судового рішення про стягнення стягнутих судом грошових коштів.
Такий ризик є виправданим та відповідає меті забезпечення позову.
Зважаючи на наведене, враховуючи, що з приводу підставності стягнення кредитної заборгованості у розмірі 510 165, 82 дол. США та 571 504, 65 грн дійсно існує спір, Верховний Суд зробив висновок, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне солідарним боржникам майно є доцільним та виправданим способом охорони інтересів позивача на час розгляду справи.
Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний був критично оцінити уточнені позовні вимоги ТОВ «ФК «ІНВЕНТ», відповідно до яких заборгованість складає 14 820 027, 87 грн, проте розрахунок зазначеної заборгованості відсутній, Верховний Суд відхиляє, оскільки, вирішуючи питання забезпечення позову, суд не здійснює детальну оцінку підставності позовних вимог.
Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано докази на підтвердження того, що предмет іпотеки (квартира АДРЕСА_4 ) не може забезпечити виконання зобов`язань ОСОБА_1 , не зазначено вартість майна, належного відповідачам, на яке накладено арешт, Верховний Суд визнає безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції врахував умови іпотечного договору, у якому сторонами правочину визначена вартість зазначеної квартири, що у понад п`ять разів є меншою за ціну позову (14 820 027, 87 грн). Щодо вартості майна, належного відповідачам, на яке накладено арешт, Верховний Суд констатує, що у разі обґрунтованих заперечень, зокрема співмірності застосованого арешту майна ціні позову, відповідачі, які є власниками арештованого майна, на підтвердження своїх заперечень вправі були надати докази з обґрунтуванням дійсної вартості належного їм майна.
Доводи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що судом першої інстанції ухвалено рішення по суті, яким, зокрема частково задоволено вимоги кредитора та стягнуто кредитну заборгованість лише з ОСОБА_1 , отже забезпечення позову порушує законні права та інтереси ОСОБА_3 , на майно якої накладено арешт, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2021 року, повний текст якого складено 21 липня 2021 року, оприлюднено на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень 29 липня 2021 року, позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «ФК «ІНВЕНТ» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ІНВЕНТ» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 02 липня 2007 року № 37-07-Ил/02 у розмірі 510 165, 82 дол. США та пеню, нараховану на прострочену заборгованість за тілом кредиту та відсоткам, у розмірі 571 504, 65 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.
Здійснено розподіл судових витрат.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено 09 липня 2021 року, повний текст складено 21 липня 2021 року, отже строк, протягом якого може бути подана апеляційна скарга, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції не сплинув, тому наведене рішення Дніпровського районного суду міста Києва не набрало законної сили.
Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 , яка є солідарним відповідачем у справі на час вирішення питання про забезпечення позову, вправі після набрання рішення суду першої інстанції законної сили звернутися до цього ж суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2021 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про захист прав споживача та визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариство «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа - ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариство «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа - ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            О. В. Ступак

                                                                                                            В. В. Яремко