24.06.21
22-ц/812/1177/21
Провадження №22-ц/812/1177/21
ПОСТАНОВА
Іменем України
24 червня 2021 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 490/9903/18
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 21 квітня 2021 року під головуванням судді Саламатіна О.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва (далі- Управління ПФУ) про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Позивач зазначав, що 27 червня 2013 року звернувся до Управління ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва із заявою про призначення пенсії за віком. 28 квітня 2014 року на підставі його заяви з цієї дати йому була встановлена пенсія, про що позивача було повідомлено під підпис, проте гроші на його банківський рахунок не надходили. На його чергове звернення рішенням Управління ПФУ Миколаєва від 16 грудня 2016 року № 93/2 йому відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю не менше 15 років страхового стажу. Протиправність даного рішення Управління ПФУ була встановлена постановою Верховного Суду від 24 квітня 2018 року в адміністративній справі № 490/12392/16-а. На виконання цієї постанови відповідач призначив пенсію за віком з дати, яка зазначена у рішенні суду першої інстанції, а саме з 19 жовтня 2016 року, проте залишив несплаченим увесь період з дати подання першої заяви про призначення пенсії, тобто з 27 червня 2013 року по 19 жовтня 2016 року. На думку ОСОБА_1 , такі дії відповідача суперечать основним конституційним засадам в сфері соціального захисту, порушують його права та завдають шкоду.
Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з Управління ПФУ на його користь матеріальні збитки за період недоотримання пенсії з 27 червня 2013 року по 19 жовтня 2016 року у сумі 42 479 грн. 00 коп., а також компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000 грн. 
У відзиві на позов відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість вимог, відсутність вини відповідача та недоведеність права позивача на отримання зазначеної суми. Вказував, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії було прийнято рішення від 24.07.2013 року № 252 про відмову в призначенні пенсії за віком і таке рішення ОСОБА_1 не оскаржував, а тому відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільної відповідальності - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача. Відтак, оскільки дії відповідача щодо не призначення пенсії позивачу за період з 27.06.2013 року по 19.10.2016 року незаконними не визнавались, то вимога про стягнення матеріальних збитків (упущеної вигоди) є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Зазначає, що позивачу необхідно було звернутись до Центрального районного суду м. Миколаєва з клопотанням про повернення судового збору та до Одеського апеляційного адміністративного суду про винесення додаткового рішення про розподіл судових витрат межах справи № 490/5482/15. Також посилається на пропуск позивачем строків для звернення до суду. Крім того, вказує, що у позовній заяві та доданих до неї документах не обґрунтовано та не доведено факт та розмір заподіяної моральної шкоди, відтак вимога про стягнення на користь позивача 5000 грн, в якості відшкодування моральної шкоди, не підлягає задоволенню.
Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 2000 грн, в якості відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про задоволення позову в повному обсязі.
Апелянт зазначав про порушення строків розгляду справи та зникнення документів з матеріалів справи, зокрема розрахунку збитків, що був доданий ним до позовної заяви, що є порушенням процесуальних вимог законодавства та його процесуальних прав. Також судом не було здійснено аналіз та застосування норм ст. 19,22,46 56,64 Конституції України на які він посилався в позовній заяві. При винесенні рішення судом не було повно та всебічно досліджені обставини справи, зокрема рішення про відмову в призначенні пенсії за віком за 2013 рік - 2014 роки , де зазначені підстави відмови в призначенні пенсії, суд не взяв до уваги, що увесь період часу з подання першої заяви про призначення пенсії він вживав певні заходи щодо одержання цих доходів. Також вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність одного з обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення – факту наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Пенсійного фонду України, адже фактом наявності незаконного рішення є саме рішення відповідача додане ним до позовної заяви. Висновок суду про те що рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на підставі заяви позивача від 27.06.2013 року не було предметом розгляду у справі №490/12392/16 вважає хибним, оскільки такий висновок не відповідає принципу верховенства права. Сплачений і неповернутий судовий збір позивач вважає витратами, які він мусив зробити для відновлення свого порушеного права, а тому включив їх до розрахунку збитків. Також вважає розумною суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн за сім років боротьби за своє конституційне право, а тому не розуміє з яких міркувань і розрахунків виходив суд задовольняючи частково ці вимоги у розмірі 2000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 через необґрунтованість її вимог. 
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як: неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.
Наявність всіх вказаних умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність, хоча б одного з цих елементів, виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.
Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1  перебуває на обліку у відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та з 19 жовтня 2016 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Пенсія Позивачу була призначена на виконання постанови Верховного Суду від 24 травня 2018 року по справі № 490/12392/16-а. Зазначеним судовим рішенням було залишено без змін постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2017 року, якою було зобов`язано Відповідача зарахувати до трудового стажу період роботи у ТОВ "Бутмікс" з 13 травня 1996 року по 08 червня 2001 року та призначити Позивачу пенсію за віком починаючи з 19 жовтня 2016 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності цивільного судочинства щодо можливості самостійно визначити предмет позову та спосіб захисту ворушеного права, у судовому порядку звертався про визнання протиправним рішення щодо відмови в призначенні пенсії за віком, яке було прийнято за результатами розгляду його заяви від 08.10.2016 року. При цьому, рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на підставі заяви від 27 червня 2013 року не було предметом розгляду у справі № 490/12392/16-а, а отже, неправомірними дії та рішення відповідача за період з 27.06.2013 по 18.10.2016 судом не визнавались. При цьому, рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на підставі заяви від 27 червня 2013 року не було предметом розгляду у справі № 490/12392/16-а, а отже, неправомірними дії та рішення відповідача за період з 27 червня 2013 року по 18 жовтня 2016 року судом не визнавались, а тому відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Пенсійного фонду України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Так, за результатами розгляду заяви  ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про призначення пенсії було прийнято рішення від 24.07.2013 року № 252 про відмову в призначенні пенсії за віком і таке рішення позивачем в установленому порядку ОСОБА_1 не було оскаржено.
Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності рішення Пенсійного фонду України щодо не призначення пенсії позивачу за період з 27.06.2013 року по 19.10.2016 року, позивачем не було надано, хоча відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України це є його процесуальним обов`язком.
За такого з огляду на вищевикладені вимоги закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди (збитків у вигляді упущеної вигоди), що полягає у неотриманні ним пенсії за період з 27 червня 2013 року по 19 жовтня 2016 року за їх недоведеністю.
Тому відсутні передбачені законом підстави для висновку про незаконність такого судового рішення. 
Також колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення судових витрат, понесених при зверненні до судів в інших справах, та які заявлені позивачем до стягнення в даній справі як матеріальна шкода.
Так, місцевим судом вірно встановлено, що питання щодо розподілу таких судових витрат мало бути вирішено судом, що розглядав справу, у якій ці витрати були понесені.
При цьому, за своєю правовою природою понесені позивачем витрати, які пов`язані з розглядом справ судом є процесуальними витратами та не відносяться до складу матеріальних вимог цивільного позову, їх не можна визнавати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Тому, в цій частині в задоволені позовних вимог слід відмовити.
За таких обставин, відсутні підстави вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незаконності таких висновків суду першої інстанції.
Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Так, відповідно до статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що судовим рішенням у справі № 490/12392/16-а встановлена неправомірна бездіяльність відповідача, що спричинили моральні страждання позивачу, а тому наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для часткового задоволення таких вимог ОСОБА_1 .
При визначенні розміру моральної шкоди судом були враховані тривалість вимушених змін у житті позивача, глибина його душевних страждань, яких той зазнав внаслідок порушення його прав.
Визначений судом розмір моральної шкоди – в сумі 2000 грн – колегія суддів вважає таким, що відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. 
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди. 
Отже доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне вирішення спору судом першої інстанції, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                       В.В. Коломієць 

Судді:                                                              О.О. Данилова

                                                                                Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 01 липня 2021 року