Справа № 344/17373/20 
Провадження № 22-ц/4808/1315/21 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Горейко М.Д., Пнівчук О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Бабій О.М. 23 червня 2021 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 7 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 9 грудня 2011 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №2205. В шлюбі у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначила, що причиною звернення до суду є те, що з часом відносини у сім`ї погіршились, постійно виникали непорозуміння, у них з чоловіком різні погляди та інтереси на спільне життя і сім`ю.
Просила шлюб розірвати та дітей залишити проживати з нею.
Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 23 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей залишено без розгляду на підставі подання позивачем заяви про залишення позовної вимоги без розгляду; відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей до спільного розгляду із первісною позовною заявою ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.04.2021 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 23 лютого 2021 року про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 залишено без змін.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 09.12.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №2205.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції не вжив заходів для примирення подружжя, що суперечить ст. 111 СК України. Відмову в такому клопотанні вважає необґрунтованою та невмотивованою.
Також вважає, що суд не дослідив та не надав оцінки наявним у справі доказам, безпідставно відхилив клопотання відповідача про виклик свідків, відмовив в призначені експертизи.
Зазначає, що він не був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, судові повістки не отримував, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази надсилання поштової кореспонденції.
Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду та ухвалити нове, яким в позові відмовити; задовольнити подані до Івано-Франківського міського суду клопотання про вжиття заходів щодо примирення та про призначення експертизи психічного стану позивач; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 1389 грн.
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 09.12.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №2205, про що свідчить копія повторного Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 28 жовтня 2015 року (а.с. 5).
Відповідно до копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 12.07.2018 року та серії НОМЕР_3 від 12.07.2018 року в шлюбі в сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народились діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 6-7).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують сімейних стосунків, їх взаємовідносини є вкрай поганими, збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхніх дітей. Тому такий шлюб зберігати не доцільно.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104 та частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Таким чином апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволення клопотання відповідача про надання строку на примирення подружжя, оскільки надання такого строку є правом суду, а не його обов`язком.
Відтак, суд першої інстанції, встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, примирення між сторонами неможливе, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №522/4341/18 (провадження №61-6402св20).
Щодо доводів апелянта про те, що він не був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, судові повістки не отримував, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази надсилання поштової кореспонденції, то слід зазначити, що ОСОБА_1 подавав відзив на позов, заявляв клопотання, оскаржував ухали суду по даній справі, неодноразово був присутній в судовому засіданні та надавав пояснення з приводу заявлених позовних вимог, а отже йому достеменно було відомо про розгляд даної справи і він не був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін та надана їм належна оцінка.
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на вирішення поданих до суду першої інстанції клопотань про надання строку на примирення подружжя та про призначення судово-психіатричної експертизи позивача, то такі суд не бере до уваги, оскільки до апеляційного суду відповідні клопотання не заявлялися.
Крім того, позивач ОСОБА_2 подала до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просила не надавати сторонам строк для примирення.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи про розірвання шлюбу є малозначними.
В силу пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського суд від 23 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        М.Д. Горейко
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.