КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
19 липня 2021 року                                                                                                м. Київ
 
Унікальний номер справи № 760/21901/20  
Апеляційне провадження 22-ц/824/8559/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Махлай Л.Д., 
суддів: Немировської О.В., Ящук Т.І.
при секретарі: Гойденко Д.В.
 
сторони          
позивач          ОСОБА_1 
 
відповідачі    Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 
 
Міністерство юстиції України

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерства юстиції України, треті особи: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Держане підприємство «Національні інформаційні системи» про звільнення майна з - під арешту,
 
в с т а н о в и в :
 
у жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерства юстиції України, в якому просив зняти арешти з майна, накладені постановами державних виконавців у виконавчих провадженнях      № 44536436, 37811092, 34740082, 34740410, а саме на квартиру АДРЕСА_1 та про вилучення відповідних записів про обтяження з реєстрів.
В обґрунтування позову зазначав, що у Солом`янському РВ ДВС перебували виконавчі провадження, у межах яких на нерухоме майно накладався арешт.
У подальшому державним виконавцем у 2014-2016 роках винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу на підставі п. 2 ч. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Після цього виконавчі провадження не поновлювалися, і вже протягом трьох років вони у Солом`янському ВДВС відсутні.
Не зважаючи на завершення виконавчих проваджень, обтяження з належного йому майна не були зняті, у зв`язку з чим вважає своє право власності порушеним та просить звільнити майно з-під арешту.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31.03.2021 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд першої інстанції не врахував, що у виконавчих провадженнях винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачу і завершено виконавчі провадження. У 2014 та 2016 роках виконавчі провадження знищені за закінченням трирічного терміну зберігання та вказані виконавчі провадження у подальшому  не поновлювались та нові виконавчі провадження не відкривалися. Судом не враховано, що у листопаді 2020 року його дружина, яка була солідарним боржником за виконавчими листами, зверталась з таким же позовом і він був задоволений рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2020. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження всі арешти скасовуються.  Висновки суду суперечать офіційній позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 817/928/17.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства юстиції України -    Ямборко В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 у разі повернення виконавчого документу стягувачу вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення не здійснюються. Отже державний виконавець не має повноважень у таких випадках на скасування арешту, накладеного на майно. Відтак будь яких протиправних дій виконавцем не здійснено. Вважає, що Міністерства юстиції України є неналежним відповідачем, оскільки не порушувало жодних прав позивача та не оспорювало, майнового інтересу щодо вказаного у позові майна. 
У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник Солом`янського ВДВС Марків Я.Є. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивач звернувся з даним позовом як власник квартири АДРЕСА_1 , права якого порушені накладенням арешту на це майно.
З листа ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві № 126692 вбачається, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-22/1/10 від 05.06.2012, виданий Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» 179 928,58 грн.
16.10.2012 постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження                       № 34740410 та цього ж дня винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 
27.01.2014 винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції , що діяла на час винесення постанови.
29.08.2014 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44536436 з виконання того ж самого виконавчого листа.
Цього ж дня винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника.
23.03.2016 постановою державного виконавця виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на час винесення постанови.
У відділі також перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1567/13 від 19.04.2013, виданого Солом`янським районним судом                       м. Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 151 500 грн.
08.05.2013 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37811092, а 15.05.2013 винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника.
16.06.2014 постановою державного виконавця виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на час винесення постанови.
Вищезазначені виконавчі провадження знищені у зв`язку із закінченням трирічного терміну їх зберігання.
            У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про накладення арешту на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 на підставі постанов ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 16.102012 та від 29.08.2014 (ВП 34740082,                        ВП 44536436) в інтересах стягувача ПАТ «ОТП Банк» та на підставі постанови ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 15.05.2013 (ВП 37811092) в інтересах стягувача ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлений до неналежних відповідачів та питання зняття арешту з майна, накладеного у рамках виконавчого провадження має вирішуватися у іншому не позовному провадженні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Тобто судовому захисту підлягає не будь яке право особи, а порушене або не визнане цивільне право, та у спосіб, визначений законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16 зроблено висновок про те, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною до 15.12.2017, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна.
Позивач є боржником за двома виконавчими листами та арешти на майно боржника накладені державним виконавцем у рамках виконавчих проваджень.
Згідно ч. 1, 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на час винесення постанов про накладення арешту на все майно боржника                       ОСОБА_1 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Відповідно до 82 цього Закону захист прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні відбувається шляхом оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції  від 21.04.1999, що діяла на час винесення постанов про повернення виконавчого листа, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47  Закону України «Про виконавче провадження»).
Підстави для закінчення виконавчого провадження викладені у ст. 48 цього Закону та такої підстави, як повернення виконавчого листа стягувачу для закінчення виконавчого провадження не передбачено.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 50 цього ж Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.
ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та спору щодо належності йому цього майна немає.
ОСОБА_1 є боржником у виконавчих провадженнях, у яких виконавчі листи були повернуті стягувачам через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.
ОСОБА_1 не оскаржував ні постанов про звернення стягнення на майно боржника, ні постанов про повернення виконавчих листів стягувачам, ні бездіяльність державних виконавців щодо зняття арешту з майна, у разі наявності для цього підстав.
Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на час розгляду справи захист прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні відбувається шляхом оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби.
Відтак питання про зняття арешту з майна, накладеного державним виконавцем у рамках виконавчих проваджень має вирішувати у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакціях, що діють на час звернення боржника із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, а не шляхом позовного провадження.
При цьому як при оскарженні дій чи бездіяльності державного виконавця боржником, так і при подачі позову про виключення майна з акту опису особою, яка вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, до участі у справі обов`язково залучаються стягувачі, в інтересах яких такий арешт було накладено.
Доводи апеляційної скарги про те, що виконавчі провадження були завершені спростовуються листом ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві № 126692, з якого вбачається, що постанов про закінчення виконавчих проваджень відповідно до                               ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 державним виконавцем не приймалося.
Доводи про те, що за позовом іншого солідарного боржника іншим судом задоволено позов з подібним предметом спору, не мають правового значення, оскільки рішення у спорі між іншими сторонами та про інший предмет не має преюдиційної сили при розгляді даного спору.
Зазначені обставини свідчать про те, що позивач як боржник у виконавчому провадженні, у разі, якщо вважав, що накладенням арешту на майно порушені його права мав право звернутися із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця. Питання ж визнання дій чи бездіяльність державного виконавця неправомірними, а також питання щодо скасування постанов державного виконавця, у тому числі і щодо скасування арештів з майна за вищевказаних обставин не підлягають розгляду у позовному провадженні.
Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків що позов заявлено до неналежних відповідачів, та що захист прав та інтересів боржника у виконавчому провадженні здійснюється у інший, передбачений законом, спосіб. 
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови виготовлений 19.07.2021.

Головуючий                                                                                     Л. Д. Махлай

 Судді                                                                                                О. В. Немировська

Т. І. Ящук