УХВАЛА

04 серпня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/10245/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Кібенко О.Р.,  Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В., 
за участю представників учасників справи:
представників позивача    Вичівської О.Ю. (адвокат), Тодосієнка В.М. (адвокат); 
представника відповідача  Присяжнюка Р.В. (адвокат)
представника третьої особи 1   Шутова О.О. (самопредставництво), 
представника третьої особи 2   Гузієнка Я.М.  (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Пукшин Л.Г.) 
від 20.11.2019

та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Дикунська С.Я., судді - Тищенко О.В., Тарасенко К.В.)
від 23.03.2021

у справі за позовом Державної іпотечної установи
до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
2. Національний банк України
про припинення зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

1.          Державна іпотечна установа (надалі - ДІУ) звернулася до господарського суду з позовом до ПАТ "Дельта Банк" (надалі - Банк), в якому просила визнати припиненим зобов`язання Установи перед Банком щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій "В3", "С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", А3", "В3", "С3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року.
2.          Позов мотивовано тим, що Установа звернулася до Банку із заявою про зарахування зустрічних вимог №4857/15/1 від 25.06.2019 на підставі статті 601, частини 4-1 статті 602 ЦК України, пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб". Проте Банк повідомив про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 60 159 773,00 грн.
3.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 позов задоволено повністю. 

4.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу Банку - без задоволення.

5.          Судові рішення мотивовані обґрунтованістю позову з посиланням на пункт 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення суду першої інстанції.

6.          Також апеляційний господарський суд зауважив, що односторонній правочин позивача, яким є заява про зарахування однорідних зустрічних вимог від 25.06.2019, відповідачем в судовому порядку не оскаржувався та на момент його вчинення вказані відповідачем норми Закону не існували.

7.          Постановою Верховного Суду від 19.11.2020 постанову суду апеляційної інстанції було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

8.          Передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення місцевим господарським судом, не врахував, що 23.05.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності" №590-ІХ від 13.05.2020 (надалі - Закон щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності), яким виключено абзаци десятий - тринадцятий частини 2 статті 46 Закону (тобто випадки непоширення обмежень щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у зобов`язаннях, стороною яких є неплатоспроможний банк).

9.          Суд касаційної інстанції зазначив, що у пункті 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 590-ІХ від 13.05.2020 визначено, що  судові провадження, розпочаті до набрання чинності цим Законом, у яких на день набрання чинності цим Законом не ухвалено остаточне рішення, вирішуються, розглядаються або переглядаються з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, проте апеляційний господарський не врахував цієї норми, тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

10.          Верховний Суд зробив висновок, що в силу статті 11 ГПК України апеляційний господарський суд повинен був переглядати цю справу відповідно до законів України, у тому числі відповідно до Закону № 590-ІХ від 13.05.2020, тому відхиляючи посилання відповідача на норми цього Закону мав обґрунтувати його незастосування, а не обмежитися посиланням на статті 277 ГПК та вказівкою на те, які норми існували на момент ухвалення судового рішення суду першої інстанції.

11.          Оскільки суд апеляційної інстанції не врахував норми Закону України № 590-ІХ від 13.05.2020 і не надав оцінку спірним правовідносинам з огляду на пункт 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону № 590-ІХ від 13.05.2020, постанова апеляційного господарського суду була скасована з направленням справи на новий розгляд.  

12.          За результатами нового розгляду справи 23.03.2021 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.

13.          Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що відповідно до статті 601 ЦК України та пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції на дату вчинення одностороннього правочину, зобов`язання позивача перед відповідачем щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій "B3", "C3" припинилися зарахуванням.  

14.          На виконання вказівок Верховного Суду щодо застосування ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з урахуванням п. 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 590-ІХ від 13.05.2020, суд апеляційної інстанції, посилаючись на правову позицію наведену в постанові Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 910/683/19 та від 11.02.2021 у справі № 910/1592/20, зробив висновок, що вимога щодо вирішення, розгляду або перегляду з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, стосується застосування статей 5, 73, 137 та 141 ГПК України, а не норм матеріального права, оскільки загальний принцип права, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

15.          26.04.2021 Банк звернувся з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. 

16.          У касаційній скарзі скаржник визначає підставами касаційного оскарження судових рішень:

1)          пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України, з огляду на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм:

-          підпункту 17 пункту 10 Розділу І та пункту 5 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 590-ІХ від 13.05.2020, оскільки судом не було виконано обов`язкові вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.11.2020 у справі № 910/10245/19, щодо дії положень частини 6 статті 11 ГПК України, а також неправильно застосовано правову позицію у постанові  Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 910/683/19, у якій взагалі відсутній правовий висновок щодо застосування положень пункту 10 розділу І та пункту 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №590-ІХ від 13.05.2020;

-          частини 3 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статей 1, 4, 17, 19, 20 Закону України "Про заставу" та неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 910/683/19 (п. 84 постанови), що таке зарахування зустрічних вимог неможливе, оскільки порушує права Національного Банку України (надалі - НБУ) на позачергове задоволення своїх кредиторських вимог до Банку за кредитним договором №132/04-14/КТ від 23.04.2014 за рахунок предмета застави (облігацій) та суперечить приписам частини 3 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

2)          пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України, з огляду на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм:

-          пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 590-ІХ від 13.05.2020;

-          пункту 4-1 частини 1 статті 602 ЦК України та пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у системному правозастосуванні з положенням підпункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ від 13.05.2020;

та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.

17.          Скаржник також звертає увагу на наявність неоднакового застосування Верховним Судом у постановах від 11.02.2021 у справі № 910/1592/20 та від 19.11.2020 у справі № 910/10245/19 норми статті 11 ГПК України у системному взаємозв`язку з підпунктом 17 пункту 10 розділу І та пункту 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №590-ІХ від 13.05.2020. 
18.          Окрім того, Банк вказував, що ця справа містить виключну правову проблему і відповідно до частини 5 статті 302 ГПК України має бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку та формування  єдиної правозастосовчої практики щодо застосування положень  підпункту 17 пункту 10 розділу І та пункту 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №590-ІХ від 13.05.2020.

19.          У відзиві на касаційну скаргу, який було надіслано до суду 28.07.2021, ДІУ проти задоволення касаційної скарги заперечувала та просила рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, як такі, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

20.          Відповідач стверджує, що:

-          відсутня правова проблема щодо застосування норм пункту 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ від 13.05.2020 та пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки це питання вирішено Верховним Судом у постанові від 11.02.2021 у справі № 910/1592/20;

-          Законом №590-ІХ від 13.05.2020 визначаються особливості судових проваджень у справах щодо виведення банків з ринку та оскарження відповідних рішень Національного банку, Фонду, Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, і цей Закон не стосується порядку розгляду справ, предметом яких є припинення зобов`язань у спірних правовідносинах.

-          односторонній правочин в судовому порядку не оскаржувався, позов ґрунтується на факті, який вже відбувся до прийняття Закону №590-ІХ від 13.05.2020;

-          застосування підпункту 17 пункту 10 розділу І Закону №590-ІХ від 13.05.2020, якого не існувало на момент вчинення юридичного факту, суперечить статтям 8, 58, 129 Конституції України.

21.          29.07.2021 НБУ також надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому підтримав доводи касаційної скарги і зауважив, що:

-          положення пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" повинні застосовуватися з урахуванням змін, внесених Законом № 590-ІХ від 13.05.2020; положення частини 1 статті 58 Конституції України стосуються фізичних осіб і не поширюються на юридичні особи; 

-          ухвалення остаточного рішення у господарському процесі покладено на Касаційний господарський суд Верховного Суду; 

-          відповідно до попередньої редакції статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зарахування також не могло бути здійснено, оскільки: у договорі банківського рахунку відсутні положення про договірне списання коштів для виплати відсоткового доходу за облігаціями Установи; вимоги сторін не є безспірними.

22.          30.07.2021 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому також просив касаційну скаргу задовольнити та ухвалити нове рішення про відмову в позові. 

23.          Фонд підтримує доводи скаржника щодо застосування при вирішенні спору в судовому порядку пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у редакції Закону №590-ІХ від 13.05.2020, а також необхідності висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 910/683/19 (п. 84 постанови), що таке зарахування зустрічних вимог неможливе, оскільки порушує права Національного Банку України (надалі - НБУ) на позачергове задоволення своїх кредиторських вимог до Банку за кредитним договором №132/04-14/КТ від 23.04.2014 за рахунок предмета застави (облігацій) та суперечить приписам частини 3 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

24.          03.08.2021 ДІУ подала заперечення на відзив НБУ, в яких наполягає, що:

-          права НБУ не порушуються, оскільки відсутні докази виплати відсоткового доходу за облігаціями знаходились у заставі НБУ;
-          твердження про відсутність у договорі банківського рахунку положень про договірне списання суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у справі № 910/4413/17 від 31.05.2018; у справі № 910/12608/17 від 29.05.2018; у справі № 910/1340/18 від 10.04.2019; у справі № 910/10418/17 від 09.04.2019; у справі № 910/1592/20 від 11.02.2021, в яких вирішувалось питання про можливість здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог щодо сплати відсоткового доходу за облігаціями за попередні відсоткові періоди;
-          Закон №590-ІХ від 13.05.2020 не стосується порядку розгляду справ, предметом яких є припинення зобов`язань; 
-          взаємні вимоги є безспірними.

25.          Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

26.          Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

27.          Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

28.          Відповідно до частини 1 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

29.          Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду може вирішуватися судом за власною ініціативою (частина     1 статті   303 ГПК України).

30.          Колегія суддів, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи й аргументи учасників справи щодо скарги, дійшла висновку з метою формування єдиної правозастосовної практики (зважаючи на доводи учасників справи про існування в межах судової палати різного підходу, зокрема, стосовно застосування норми пункту 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ від 13.05.2020) з власної ініціативи передати справу на розгляд палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів, оскільки вважає за необхідне вирішити питання щодо відступу: від висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми пункту 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №590-ІХ від 13.05.2020, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 910/1592/20 (щодо відсутності в Законі №590-ІХ від 13.05.2020 вказівки про надання зворотної дії в час та неможливості застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, які виникли до набрання чинності цим Законом) та від висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми частини 3 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" викладеного у постанові Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 910/683/19 (стосовно неможливості проведення зарахування зустрічних однорідних вимог неплатоспроможного банку щодо процентного доходу, який підлягає виплаті за облігаціями, що передані в заставу НБУ, який має позачергове право на задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок предмета застави (облігацій)).

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Справу №910/10245/19 передати на розгляд палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 910/683/19 та від 11.02.2021 у справі № 910/1592/20. 
Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                  І. Кондратова
Судді                                                                                               О. Кібенко
                                                                                                        Л. Стратієнко