ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року	Львів	Справа № 260/3778/20 пров. № А/857/13229/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.
з участю секретаря судового засідання:                      Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Гебеш С.А., час ухвалення судового рішення 10 год 11 хв у м. Ужгороді, дата складення повного тексту судового рішення 24 травня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач) щодо невиплати йому в день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення в період з 2014 року по день виключення зі списків загону в сумі 23089,44 грн, визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в день звільнення з військової служби одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний   повний календарний рік служби відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі – Закон №2011-XII), стягнути з в/ч НОМЕР_1 на його користь індексацію грошового забезпечення в сумі 23089,44 грн, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби згідно ч.2 ст.15 Закону №2011-XII та стягнути з   в/ч НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у період з 15.11.2018 по 15.11.2020 включно в сумі 84000,00 грн.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 провадження в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 2014 року по день виключення зі списків   загону в сумі 23089,44 грн та стягнення цієї суми було закрито.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної організації (установи, закладу) в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно ч.2 ст.15 Закону №2011-XII, зобов`язано нарахувати та виплатити вказану одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 15.11.2018 по 18.12.2020 у розмірі 6145,67 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що з врахуванням розміру простроченої заборгованості відповідача, враховуючи принцип співмірності суми заборгованості при повному розрахунку та суми середнього заробітку, що стягується за таке прострочення і який він просить стягнути, стягнення з відповідача суми середнього заробітку в сумі меншій, ніж сума заборгованості на день звернення до суду, а саме 62704,88 грн, суперечитиме принципу справедливості на не сприятиме відновленню, в повній мірі його порушених прав. Просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині постанову, якою адміністративний позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільнення задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 зазначає, що у  позивача на момент виключення зі списків загону календарна вислуга становить 8 років, а одноразова грошова допомога в розмірі 50% виплачується за наявності 10 років і більше, тому у задоволенні позовної вимоги щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний   повний календарний рік служби слід відмовити. Також зазначає, що індексація грошового забезпечення позивачу була нарахована за період 2014 по день виключення зі списків. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Рапіту О.В., який підтримав апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 та заперечив проти задоволення скарги позивача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та наказом начальника частини від 15.11.2018 був виключений зі списків особового складу загону.
18.12.2020 відповідачем на картковий рахунок позивача були перераховані кошти в сумі 23089,44 грн (індексація   грошового забезпечення). 
Приймаючи рішення у цій справі в частині позовних вимог, що стосуються розміру компенсації, яка належить позивачу, у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні, суд першої інстанції врахував п.94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, за змістом якої, для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя». З урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду та проведених розрахунків, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу належить до сплати 6145,67 грн середнього заробітку за несвоєчасний розрахунком при звільненні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стосовно вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати в день звільнення з військової   служби ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний   повний календарний рік служби згідно ч.2 ст.15 Закону №2011-XII та зобов`язання нарахувати   та виплатити вказану допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, встановлено Законом №2011-XII.
Згідно дефініції, наведеної у статті 1 Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 15 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Вказана правова норма не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 по справі №380/2427/20, поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ч.2 ст.15 Закону №2011-XII є наявність «вислуги 10 років і більше».
Таким чином, у частині другій статті 15 Закону №2011-XII відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 11.04.2018 по справі №806/2104/17, від 24.11.2020 по справі №822/3008/17, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні.
Згідно з положеннями підрозділу 9 «Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби» Розділу 5 «Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям залежно від умов проходження служби» Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №558 від 25.06.2018, у разі звільнення з військової служби у зв`язку закінченням строку контракту грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно п.1, 2 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей».
У Рішенні Конституційного Суду України по справі за конституційним поданням 45 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, четвертої статті 59 Закону України «Про Державний бюджет України на 2003 рік» (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) від 17.03.2004 №7-рп/2004 зазначено, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.
Як видно з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, вислуга років ОСОБА_1 станом на 15.11.2018 (момент звільнення) становить : календарна - 08 років 00 місяців 00 днів; пільгова - 04 роки 00 місяців 00 днів; загальна 12 років 00 місяців 00 днів.
Оскільки інші підстави відмови, крім недостатності років вислуги, у призначенні грошової допомоги відсутні, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на таку виплату.
Стосовно вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні   з військової   служби за період з 15.11.2018 по 15.11.2020 в сумі 84000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява №21722/11, § 170).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996 «Cantoni v. France», заява №17862/91, §31-32, «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).
Разом з тим, як слідує із змісту рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.
Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі «Waite and Kennedy v. Germany»), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).
Разом з тим, статтями 116 та 117 КЗпП України, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі після прийняття судового рішення.
Правова позиція з вказаного питання висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, від 13.05.2020 по справі №810/451/17, яка є обов`язковою для врахування судами інших інстанцій.
Також Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах зазначила, що «з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, про що відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, у якій зазначено, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27.04.2016 по справі та вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (п.50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 по справі № 161/12771/15-ц).
Згідно п.94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
Судом встановлено, що з 15.11.2018, позивача звільнено з військової служби, а 18.12.2020 виплачено індексацію грошового забезпечення, що не заперечується сторонами.
Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.11.2018 по 18.12.2020.
Згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою : «https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/» середньозважена облікова ставка за кредитами : з 15.11.2018 по 25.04.2019 - 18%, з 26.04.2019 по 18.07.2019 - 17,5%, з 19.07.2019 по 05.09.2019 - 17,0%,  з 06.09.2019 по 24.10.2019 - 16,5%, з 25.10.2019 по 12.12.2019 - 15,5%, з 13.12.2019 по 30.01.2020 - 13,5%, з 31.01.2020 по 12.03.2020 - 11,0%, з 13.03.2020 по 23.04.2020 - 10%, з 24.04.2020 по 11.06.2020 - 8%, з 12.06.2020 по 18.12.2020 - 6%.
Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення (23089,44 грн), приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 6145,67 грн.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 6145,67 грн.
Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3, 10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року по справі №260/3778/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 16.09.2021.