УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 677/1466/20
Провадження № 22-ц/4820/1289/21
Категорія: 19, 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
секретар судового засідання Гриньова А.М. 

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №677/1466/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року (суддя Гладій Л.М.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі – Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 29.08.2014 та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі – Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 5000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 04.10.2020 виникла заборгованість у розмірі 10040 грн 81 коп, з яких: 7041 грн 21 коп – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2949 грн 60 коп – заборгованість за простроченими відсотками; 50 грн - нарахована пеня. Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 10040 грн 81 коп заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 29.08.2014 та судові витрати.
Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості. Позивач зазначає, що як вбачається із анкети-заяви, добровільно підписаної відповідачем, який має необхідний обсяг цивільної дієздатності, він зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Разом з тим, відповідач не звертався до Банку задля розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами, адже користувався кредитною карткою, про що свідчать особисто вчиненні ним операції по кредитній картці. Крім того, апелянт вказує, що якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ. Апелянт посилається на те, що відповідачем не доведено факту належного виконання умов кредитного договору, зокрема щодо сплати процентів та повернення в повному обсязі суми отриманих кредитних коштів, а тому суд передчасно з формальних міркувань та припущень відмовив в задоволені позову. Зважаючи на викладене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. 
Так, судом першої інстанції встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») і ОСОБА_1 кредитного договору від 29 серпня 2014 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем, відповідно до якої останній виявив бажання оформити на своє ім`я карту для виплат та погодився з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився з Договором до його укладення і погодився з його умовами. 
Також відповідач підтвердив, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання послуги накопичення «Скарбничка» і погодився на оформлення даної послуги (а.с. 20).
Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідач користувався картковим рахунком, використовував кредитні кошти і цим самим прийняв пропозицію Банку та уклав кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. У зв`язку із порушеннями ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо не погашення кредитної заборгованості, у Банку виникло право дострокової вимоги до останнього щодо повернення всієї суми кредиту, що станом на 04.10.2020 становила 10040 грн 81 коп, з яких: 7041 грн 21 коп – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2949 грн 60 коп – заборгованість за простроченими відсотками; 50 грн - нарахована пеня.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що станом на дату звернення Банку із позовом в ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед позивачем за кредитом з фактично отриманих та неповернутих коштів, адже при відсутності обумовленої сторонами кредитного договору дати повернення кредитних коштів, відповідачем повернуто Банку більше коштів ніж отримано. Також відсутні законні підстави для стягнення з відповідача нарахованої заборгованості за простроченими відсотками і пенею, оскільки Банк просив стягнути з ОСОБА_1 саме договірні відсотки та пеню, а такі умови договору суд визнав неузгодженими.
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.
Так, положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
Як вбачається із позовної заяви Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки за користування кредитом та пеню.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці: Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в редакції відповідно до наказу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від №СП-2014-66333715 від 31.03.2014 «Про актуалізацію Умов і правил надання банківських послуг» (а.с.21-47) розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 29.08.2014 Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами і пені та саме в зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . Банком було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із відповідачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані позивачем: розрахунки заборгованості за договором б/н від 29.08.2014, виписку за договором №б/н станом на 06.10.2020, Анкету – заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 29.08.2014, Витяг із Умов та Правил надання банківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про видачу ОСОБА_1 кредитних карт та про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної карти, оформленої на останнього, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для стягнення із відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, адже відповідачем повернуто Банку більше коштів ніж отримано ( ОСОБА_1 отримано 12141 грн кредитних коштів та повернуто 24828 грн) та відсутності підстав для стягнення заборгованості за простроченими договірними відсотками за користування кредитними коштами і пені, оскільки такі умови договору є неузгодженими.
З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні із відповідача прострочених тіла і відсотків за користування кредитними коштами та пені є безпідставними.
Також, посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду першої інстанції щодо не застосування до спірних правовідносин в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по простроченим відсоткам положення ст. 1048 ЦК України є голослівними, адже Банком не заявлялися вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по простроченим відсоткам саме на підставі ст. 1048 ЦК України та у розмірі, що визначений положеннями частини першої цієї статті. 
А відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
І в силу ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Аргументи апеляційної скарги про незаконність судового рішення в частині відмови у стягненні з відповідача пені в розмірі 50 грн в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України є недоведеними, адже сторонами кредитного договору від 29.08.2014 за №б/н, що укладений між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 не обумовлено розмір, підстави та порядок нарахування пені. 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про безпідставність посилань суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні саме на висновок Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже правовідносини у справі №342/180/17 та у цій справі є подібними, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту з огляду на його характер, спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну частину договору. А відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції при виборі і застосуванні саме норм права до спірних правовідносин були вірно враховані висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.
Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 08.07.2019 по справі №923/760/18, від 11.09.2019 по справі №642/5533/15-ц, від 19.09.2019 по справі №127/7543/17, від 23.12.2019 по справі №375/250/18 є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).
З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17.
Апелянт в апеляційній скарзі вказує на правові позиції Верховного Суду, що викладені у постанові від 29.07.2020 по справі №753/10779/16-ц, але вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обставини у цих справах не є подібними: у вказаній справі предметом позову було визнання недійсним кредитного договору, застосування реституції, зобов`язання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вчинити дії по зарахуванню коштів в рахунок виконання зобов`язань позичальника по поверненню грошових коштів та стягнути моральну шкоду, а у цій справі предметом позову є стягнення заборгованості по кредитному договору. 
Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 18 грудня 2019 року по справі №205/2825/18 та від 20 травня 2020 року по справі № 588/62/18 на законність оскаржуваного рішення не впливають, оскільки в зазначених справах касаційний суд, перевіривши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги Банку, залишив без змін оскаржувані рішення судів, якими стягнуто з позичальника заборгованість по кредиту та по відсоткам. 
Також, апелянт звертає увагу суду на незастосування судом першої інстанції висновок, що викладений Верховним Судом у постанові від 26.11.2020 по справі №691/231/20, однак така позиція АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є помилковою, адже зазначена постанова Верховним Судом не ухвалювалася, а в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна постанова від 26.11.2020 по справі №691/231/20, що ухвалена Черкаським апеляційним судом, і висновки якої щодо застосування норм права до спірних правовідносин в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахуванню не підлягають. 
З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення. 
Заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2021 року.

Судді                                                                А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай