14.09.21
22-ц/812/1711/21

Провадження № 22-ц/812/1711/21 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

14 вересня 2021 року м. Миколаїв Справа № 490/1533/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 10 год. 56 хв., повний текст якого складений 05 липня 2021 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, 

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з позовом до суду до досягнення дитиною повноліття.
Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що з квітня 2014 року вона та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
За час фактичних шлюбних відносин у подружжя народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час звернення до суду з цим позовом залишається проживати з матір`ю і знаходиться на її утриманні.
Зі свідоцтва про народження ОСОБА_3 вбачається, що його батьком є ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 .
Спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини фактично припинені з липня 2020 року та сім`я фактично перестала існувати з цього часу.
Домовленість щодо способів виконання батьками обов`язку утримувати дітей між нею та відповідачем не досягнута, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки від всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 березня 2021 року і до повноліття дитини, за вирахуванням по 1500 грн, сплачених ОСОБА_1 за березень-червень 2021 року. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн. на користь держави.
В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущене негайне виконання судового рішення.
Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 не надав суду достатніх доказів важкого матеріального становища. Той факт, що він добровільно сплачував відповідачу по 1500 грн на місяць не є достатньою підставою для звільнення його від обов`язку утримувати дитину до досягнення повноліття. При цьому перебування на утриманні відповідача ще однієї дитини не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати оскаржене рішення й ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнутих з нього аліментів.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відповідач як у шлюбних відносинах, так й відразу ж після їх припинення систематично утримує свого сина, ОСОБА_3 , про що свідчать відповідні документи, які додавалися до відзиву. Також відповідач утримує свою доньку від попереднього шлюбу, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій так само сплачує аліменти та приймає участь у житті своїх дітей, їх вихованні.
Суд першої інстанції не надав належну правову оцінку тим обставинам, що на утриманні скаржника знаходиться двоє дітей й за логікою прийнятого рішення суду та з огляду на принцип рівності прав дітей, на сьогодні на ОСОБА_1 фактично покладається загальний обсяг обов`язків по сплаті аліментів більш ніж 1/3 частки від доходу на двох дітей, практично пропонується сплачувати аліменти у вигляді Ѕ частки від доходу, щоб кожен із його двох дітей міг отримувати рівні частки. Прийнятий розмір аліментів за рішенням суду є великим.
До того ж в своїх поясненнях до апеляційної скарги ОСОБА_1 звертав увагу суду на те, що згідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, сформованих станом на 26 серпня 2021 року, інформація про доходи щодо ОСОБА_1 за період з 3 кварталу 2020 року по 2 квартал 2021 року відсутня.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Доводи відзиву мотивувала тим, що відповідач не обґрунтовує та не підтверджує належними доказами розмір аліментів, який на його думку був би достатній для утримання дитини, а лише обмежився проханням про зменшення розміру аліментів, не вказавши на яку саме суму підлягають зменшенню аліменти.
Разом з цим, оскаржуваним рішенням суду стягнуті аліменти в мінімально гарантованому розмірі, тобто не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це і передбачено частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України.
Частка заробітку відповідача, яка підлягає стягненню як аліменти на дитину, визначена судом першої інстанції відповідно до положень статті 183 СК України.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Із матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час розгляду справи проживає разом з матір`ю. 
Відповідач є батьком також малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідачем надано квитанції про банківські переводи на підтвердження, що він за період з листопада 2020 по червень 2021 року щомісячно перераховував кошти у розмірі 1500 грн на рахунок позивача з призначенням платежу «аліменти», що повністю визнала в судовому засіданні ОСОБА_2 .
Також за вказаний період відповідач у такій же сумі здійснював грошові перекази на рахунок ОСОБА_6 , яка є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Отже, між сторонами виникли правовідносини з утримання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину за рішенням суду.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).
Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За умовами частин 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно зі статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Положення ст. 182 СК України зобов`язує суд при визначені розміру аліментів враховувати:
1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 
2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення. 
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Згідно із статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
При зверненні до суду позивач зазначала, що дитина перебуває на її утриманні, матеріальної допомоги на дитину, що надає відповідач, недостатньо для нормального розвитку дитини та він взмозі сплачувати 1/4 частку від своїх доходів.
Заперечуючи проти зазначеного позивачем розміру аліментів, відповідач у відзиві на позов зазначив, що протягом усього часу окремого проживання виконував свій обов`язок по утриманню сина, надавав матеріальну й грошову допомогу, у нього на утриманні перебуває також малолітня дочка від іншого шлюбу.
Між тим на підтвердження своїх заперечень відповідач ні суду першої, ні апеляційному суду не надав доказів за правилами статей 76-77 КПК України, які б підтверджували його доходи та їх розмір, а також розмір витрат, які унеможливлюють на його думку сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що на теперішній час відповідач має обов`язок утримувати ще одну малолітню дитину, то судом першої інстанції ці обставини враховані та їм надана відповідна оцінка. Не підтвердження відповідачем розміру своїх доходів робить не можливим перевірити його заперечення про неможливість сплати аліментів у розміру саме ј частки від його доходу та визначити розмір аліментів у меншій частці. Між тим законодавець у приписах частини 2 статті 182 СК України визначив, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на дату ухвалення судом рішення ( липень 2021 року) складав 2013 грн. 
Також є неприйнятними аргументи скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що згідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, сформованих станом на 26 серпня 2021 року, інформація про доходи щодо ОСОБА_1 за період з 3 кварталу 2020 року по 2 квартал 2021 року відсутня, оскільки ця інформація не свідчить про те, що у відповідача відсутні доходи та не відображає його реальні доходи з огляду на те, що від надає своїм двом дітям грошову допомогу.
Отже колегія суддів дійшла висновку, що визначаючи розмір аліментів на утримання малолітньої дитини, суд першої інстанції з огляду на наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, правильно виходив із того, що відповідач має неофіційний дохід, його стан здоров`я дозволяє нести витрати на утримання сина та дійшов правильного висновку, що розмір аліментів у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідає нормам з акону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину.
Аргументи скарги щодо зменшення розміру аліментів є непереконливими, не підтверджуються відповідними доказами та не свідчать про те, що на час звернення позивача з вказаним позовом були відсутні підстави стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки усіх доходів. 
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі заявник.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає. 
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк 

Судді Т.М. Базовкіна 

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 14 вересня 2021 року.