ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 140/704/19
адміністративне провадження № К/9901/32694/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,
розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод будівельних конструкцій» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року (головуючий суддя - Денисюк Р.С.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року (колегія суддів у складі - головуючої судді Матковської З.М., суддів - Затолочного В.С., Кузьмича С.М.) у справі за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод будівельних конструкцій» про стягнення податкового боргу,
установив:
У березні 2019 року Головне управління Державної фіскальної служби у Волинській області (правонаступником якого є Головне управління Державної податкової служби у Волинській області) звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод будівельних конструкцій» (далі - ТОВ «Завод будівельних конструкцій»), в якому просило стягнути з банківських рахунків Товариства в дохід державного бюджету податковий борг на суму 603672,09 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав своїх зобов`язань зі сплати податків та інших обов`язкових платежів, у зв`язку з чим виникла податкова заборгованість. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від                        11 вересня 2019 року, позов задоволено: стягнуто з рахунків ТОВ «Завод будівельних конструкцій» в банках, обслуговуючих платника податків, на користь держави податковий борг в розмірі 603672,09 грн.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, вважаючи, що вони прийняті внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, відповідач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати прийняті судами рішення й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. На переконання заявника касаційної скарги оскаржувані судові рішення прийнято судами першої та апеляційної інстанцій з порушенням правил предметної юрисдикції, з огляду на перебування Товариства у процедурі банкрутства на стадії санації. Наголошує, що Товариство з 22 жовтня      2009 року має спеціальний статус підприємства, яке перебуває в процедурі банкрутства, відтак, контролюючий орган не мав права звертатись до адміністративного суду з цим позовом про стягнення податкового боргу, оскільки він має право заявити свої кредиторській вимоги до Товариства в межах господарської справи про банкрутство. Звертає увагу на те, що частина заявленої до стягнення податкової заборгованості виникла до моменту визнання Товариства банкрутом у встановленому законодавством порядку. 
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити касаційну скаргу Товариства без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін як законні й обґрунтовані. Зазначає, що заява про визнання кредиторських вимог подана контролюючим органом до господарського суду 24 квітня 2017 року, в якій було враховано податковий борг, що виник до вказаної дати. Своєю чергою податковий борг, заявлений до стягнення в цій справі, виник після 24 квітня 2017 року, тому вимоги щодо його стягнення не були включені до кредиторських вимог в межах процедури санації. Наполягає на тому, що з моменту винесення судом ухвали про порушення провадження про банкрутство платника податків до вимог контролюючого органу, які не включені до конкурсних кредиторських вимог у межах справи про банкрутство, застосовується порядок погашення грошових зобов`язань, передбачений Податковим кодексом України (далі - ПК України). Також звертає увагу на те, що наведені у касаційній скарзі рішення Верховного Суду стосуються інших правовідносин, які виникли, зокрема, в ситуації відкриття ліквідаційної процедури стосовно платника податку, а не під час процедури санації, як у випадку позивача.
Разом із касаційною скаргою відповідачем, ТОВ «Завод будівельних конструкцій», заявлено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2021 року клопотання ТОВ «Завод будівельних конструкцій» задовольнив, справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Втім, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 13 липня 2021 року повернула цю справу для розгляду відповідній колегії КАС ВС, звернувши увагу на те, що в касаційній скарзі не порушено питання про закриття провадження у справі у зв`язку з непідсудністю спору адміністративному суду, а також не зазначено про необхідність розгляду цієї справи в порядку іншого судочинства, аніж адміністративне. Під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій скаржник також не заявляв про порушення правил предметної підсудності. Отже, ВП ВС визнала відсутніми передбачені частиною шостою статті 346 КАС ВС підстави для передачі справи на її розгляд.
Справа розглянута судами попередніх інстанцій за правилами спрощеного позовного провадження, а тому, з огляду на приписи пункту 4 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), касаційний перегляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
За встановленими судами в цій справі обставинами, ТОВ «Завод будівельних конструкцій» перебуває на податковому обліку, є платником податків та зборів. 
Звертаючись до суду із даним адміністративним позовом податковий орган вказував, що станом на 21 лютого 2019 року за відповідачем обліковується податковий борг усього на загальну суму 603672,09 грн, який виник за такими податками: податок на прибуток; податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене юридичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості; податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості; земельний податок з юридичних осіб; податок за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення.
У зв`язку з наявністю у Товариства податкового боргу контролюючий орган звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом про його стягнення в судовому порядку.
Задовольняючи позов в повному обсязі та стягуючи з відповідача суму податкового боргу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення податків із терміном сплати, які до винесення господарським судом Волинської області постанови про банкрутство ТОВ «Завод будівельних конструкцій» ще не настали, а податковий борг в сумі 603672,09 грн виник після порушення справи про банкрутство Товариства.
Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк (пункт 38.1 статті 38 ПК України).
Згідно з пунктом 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами пункту 57.3 статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
За приписами пунктів 59.1 та 59.5 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Як встановили суди податковий борг ТОВ «Завод будівельних конструкцій» з податку на прибуток в сумі 34876,00 грн виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковими деклараціями: №9094040273 від 22 травня 2017 року, з терміном сплати до 22 травня 2017 року в сумі 9379,00 грн; №9094040273 від 22 травня 2017 року, з терміном сплати до 22 травня 2017 року в сумі 281,00 грн; №9157517866 від 9 серпня 2017 року, з терміном сплати до 19 серпня 2017 року в сумі 17638,00 грн; №9299513859 від 1 березня 2018 року, з терміном сплати до 11 березня 2018 року в сумі 2722,00 грн; №9163014844 від 7 серпня 2018 року, з терміном сплати до 19 серпня 2018 року в сумі 5229,00 грн; №9246720865 від 9 листопада 2018 року, з терміном сплати до 19 листопада 2018 року в сумі 16353,00 грн; зменшення платником податків самостійно обов`язкового платежу згідно з податковою декларацією №9233529091 від 8 листопада 2017 року в сумі 3883,00 грн та згідно з податковою декларацією №9247415955 від 23 листопада 2017 року в сумі 10000,00 грн. У зв`язку з частковою сплатою податкового боргу в сумі 2722,00 грн, а також переплатою в сумі 121,00 грн, сума боргу з податку на прибуток становить 34876,00 грн.
Податковий борг Товариства з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене юридичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, в сумі 9315,84 грн, виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковою декларацією №9022407592 від 17 лютого 2017 року, з термінами сплати до 29 липня 2017 року в сумі 3105,28 грн, до 29 жовтня 2017 року в сумі 3105,28 грн та до 29 січня 2018 року в сумі 3105,28 грн.
Податковий борг відповідача із земельного податку з юридичних осіб в сумі 544742,10 грн виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковими деклараціями: №9022542741 від 17 лютого 2017 року, з термінами сплати - до 30 травня 2017 року в сумі 24259,89 грн, до 30 червня 2017 року в сумі 24259,89 грн, до 30 липня 2017 року в сумі 24259,89 грн, до 30 серпня 2017 року в сумі 24259,89 грн, до 30 вересня 2017 року в сумі 24259,89 грн, до 30 жовтня 2017 року в сумі 24259,89 грн, до 30 листопада 2017 року в сумі 24259,89 грн, до 30 грудня 2017 року в сумі 24259,89 грн, до 30 січня 2018 року в сумі 24259,91 грн; №9019443510 від 13 лютого 2018 року, з термінами сплати до 2 березня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 березня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 квітня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 травня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 червня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 липня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 серпня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 вересня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 жовтня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 листопада 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 грудня 2018 року в сумі 25715,49 грн, до 30 січня 2019 року в сумі 25715,43 грн; уточнюючим розрахунком №9222595823 від 26 жовтня 2017 року в сумі 11645,55 грн; нарахування платником самостійно штрафних санкцій згідно з податковим розрахунком №9222595823 від 26 жовтня 2017 року в сумі 349,34 грн; згідно з уточнюючим розрахунком №9222595823 від 26 жовтня 2017 року, з термінами сплати до 30 жовтня 2017 року в сумі 1455,59 грн, до 30 листопада 2017 року в сумі 1455,59 грн, до 30 грудня 2017 року в сумі 1455,59 грн, до 30 січня 2018 року в сумі 1455,59 грн.
Податковий борг Товариства із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене юридичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі 14455,08 грн виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковою декларацією №9011548586 від 5 лютого 2018 року, з термінами сплати до 29 квітня 2018 року в сумі 3613,77 грн, до 29 липня 2018 року в сумі 3613,77 грн, до 29 жовтня 2018 року в сумі 3613,77 грн, до 29 січня 2019 року в сумі 3613,77 грн.
Податковий борг відповідача з податку за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення в сумі 283,07 грн, виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковими деклараціями №9244741041 від 8 листопада 2018 року, з терміном сплати до 19 листопада 2018 року в сумі 233,60 грн та №9309690503 від 5 лютого 2019 року, з терміном сплати до 21 лютого 2019 року в сумі 255,50 грн. У зв`язку з наявністю переплати в сумі 206,03 грн, сума боргу з даного податку становить 283,07 грн.
За встановленими у справі обставинами позивач вживав заходів з метою погашення податкового боргу та відповідно до статті 59 ПК України   надіслав відповідачу першу податкову вимогу від 19 січня 2011 року №90. Вказана податкова вимога платником податків у встановленому законом порядку не оскаржена, в добровільному порядку заборгованість не погашена.
Наполягаючи на відсутності правових підстав до стягнення з Товариства податкового боргу в сумі 227654,84 грн (а саме: боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене юридичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, в сумі 9315,84 грн; боргу, який виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковою декларацією №9022407592 від 17 лютого 2017 року та боргу із земельного податку з юридичних осіб в сумі 218339,01 грн, який виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковою декларацією №9022542741 від 17 лютого 2017 року), відповідач вказував, що ці вимоги податковий орган мав право заявити в межах ліквідаційної процедури ТОВ «Завод будівельних конструкцій» протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення відомостей про визнання банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Втім, досліджуючи особливості строків сплати податків, про які йдеться вище, суди врахували, що за приписами підпункту 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 ПК України платники податку (на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.
За приписами підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України (строки сплати податку) податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.
Згідно з пунктом 286.2 статті   286 ПК України, яка регламентує порядок обчислення плати за землю,   платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. 
Відповідно до пункту 287.3 статті 287 ПК України податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
За приписами пункту 31.1 статті 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.
З урахуванням наведених вище положень ПК України суди дійшли висновку, що податковий борг із земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виникає в разі несплати податків у строк, визначений статтями   266,   286 ПК України.
Так, 22 жовтня 2009 року господарським судом Волинської області порушено провадження у справі №7/98-Б про банкрутство ТОВ «Завод будівельних конструкцій», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Постановою цього ж суду від 28 лютого 2017 року ТОВ «Завод будівельних конструкцій» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. Ухвалою господарського суду Волинської області від 24 травня 2017 року припинено процедуру розпорядження майном у справі №7/98-Б про банкрутство ТОВ «Завод будівельних конструкцій», введено процедуру санації боржника.
Як установили суди податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене юридичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковою декларацією №9022407592 від 17 лютого 2017 року, з термінами сплати до 29 липня 2017 року, 29 жовтня 2017 року, 29 січня 2018 року відповідно; борг із земельного податку з юридичних осіб виник в результаті самостійного нарахування платником податків грошового зобов`язання згідно з податковими деклараціями: №9022542741 від 17 лютого 2017 року з термінами сплати, починаючи з 30 травня 2017 року до 30 січня 2018 року; №9019443510 від 13 лютого 2018 року з термінами сплати, починаючи з 2 березня 2018 року до 30 січня 2019 року.
Відповідно, як встановили суди, борг, що виник за вказаними вище податками, утворився після постановлення господарським судом Волинської області ухвали про банкрутство ТОВ «Завод будівельних конструкцій», й означені вимоги не були включені до кредиторських вимог у межах справи про банкрутство, з огляду на передбачені ПК України особливості строків сплати цих податків та те, що такі грошові зобов`язання ще не набули статусу податкового боргу.
Таким чином, суди дійшли висновку, що позивачем правомірно заявлено в межах цього позову вимогу про стягнення з відповідача податкового боргу у зв`язку з несплатою грошових зобов`язань, строки сплати яких до винесення господарським судом Волинської області постанови від 28 лютого 2017 року у справі №7/98-Б про банкрутство ТОВ «Завод будівельних конструкцій», ще не настали. 
Щодо решти податкового боргу в сумі 376017,24 грн, які також охоплюються даним позовом, відповідач наголошував, що такий борг виник після порушення справи про банкрутство боржника та його перебування в процедурі санації, а тому, на переконання Товариства, ГУ ДФС у Волинській області має право заявити свої кредиторські вимоги до керуючого санацією.
Згідно з пунктом 87.10 статті 87 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з моменту винесення судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство платника податків порядок погашення грошових зобов`язань, які включені до конкурсних кредиторських вимог контролюючих органів до такого боржника, визначається згідно із Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» без застосування норм цього   Кодексу.
Відповідно до цього ж пункту статті 87 ПК України у редакції Закону   від 16 січня 2020 року №466-IX з моменту винесення судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство платника податків порядок погашення грошових зобов`язань, які включені до конкурсних кредиторських вимог контролюючих органів до такого боржника, визначається згідно з Кодексом України з процедур банкрутства без застосування норм цього Кодексу. 
Отже, законом передбачений виняток із загальних правил лише для конкурсних вимог, й з моменту винесення судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство платника податків до вимог контролюючого органу, які не включені до конкурсних кредиторських вимог у межах справи про банкрутство, застосовується порядок погашення грошових зобов`язань, передбачений ПК України.
У постанові від 23 вересня 2020 року у справі №826/16976/16 Велика Палата Верховного Суду, проаналізувавши положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та ПК України, дійшла наступного висновку: законодавець розрізняє такі види вимог кредиторів, як конкурсні, поточні та забезпечені. При цьому, конкурсні вимоги - це   вимоги до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника, а поточні - вимоги до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство. Виокремивши конкурсні вимоги від поточних, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стягнення конкурсних вимог з боржника на користь стягувача підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Колегія суддів враховує наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, та, з урахуванням того, що заявлений до стягнення у цій справі податковий борг, як установили суди попередніх інстанцій, є поточною заборгованістю відповідача, - визнає, що податковий орган правомірно заявив вимоги про його стягнення у межах даного адміністративного позову.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав до стягнення з відповідача податкового боргу в сумі 603672,09 грн.
При виборі і застосуванні норми матеріального права до спірних правовідносин судами було  враховано висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року в справі №0670/4698/12, як це передбачено частиною п`ятою статті 242 КАС України.
Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди повно й правильно встановили обставини справи, не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень. 
Касаційна скарга не містить інших обґрунтувань, ніж ті, які раніше були висловлені відповідачем і з урахуванням яких як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій вже надавали правову оцінку встановленим у справі обставинам. 
Доводи заявника касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, натомість, такі зводяться виключно до переоцінки встановлених судами обставин справи, що виходить за межі повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 КАС України.
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій проаналізували й перевірили усі доводи сторін. Порушень норм процесуального права з боку судів першої та апеляційної інстанцій при дослідженні доказів судом касаційної інстанції не встановлено.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша   статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України). 
У зв`язку з цим, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
п о с т а н о в и в :
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року залишити без змін, а касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод будівельних конструкцій» - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя                                                             І.Л. Желтобрюх 

Судді                                                                                                                            О.В. Білоус

                                                                                            Н.Є. Блажівська