ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/14002/14-ц	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/11/21 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 307020000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Дикун С. І., Сташків Б. І., 
секретаря - Сович Н.А. 
сторін - представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -
адвоката Саламандри Г.М. 

розглянувши у відкритому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2020 року, постановлене суддею Дзюбичем В.Л. у цивільній справі № 607/14002/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним та позовом ОСОБА_2 до Тернопільської районної державної нотаріальної контори, Державного нотаріального архіву Тернопільської області, ОСОБА_3 , відділу з питань державної реєстрації Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним заповіту та дублікату заповіту, скасування державної реєстрації та зобов`язання внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, визнання на спадщину та права власності на майно в порядку спадкування за законом,
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, в обґрунтування якого зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дядько ОСОБА_5 , 1938 р.н., громадянин Російської Федерації, якому на праві особистої приватної власності в Україні належали житлові будинки з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та 1/2 частина будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_2 . У передбачений законом строк ним подано заяву про прийняття спадщини після смерті дядька ОСОБА_5 в Тернопільську районну державну нотаріальну контору. З заявою про прийняття спадщини звернулася в нотаріальну контору й відповідач ОСОБА_3 , пред`явивши дублікат заповіту ОСОБА_5 від 05 квітня 2000 року, складеного на її користь, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. У заповіті зазначено, що ОСОБА_5 заповідає ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_3 і все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось. Вважає заповіт від 05 квітня 2000 року, вчинений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не відповідало його волі на складання заповіту в частині «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось». Заповіт у цій частині, на його думку, є підробленим, оскільки візуально видно, що до основного тексту заповіту внесено додатковий текст «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось», так як проміжок між рядками текстів різний, додатково внесений текст зміщений від початку рядка в праву сторону вниз, а також різна товщина штрихів літер між основним та додатковим текстом заповіту. 
       Також, у серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Тернопільської районної державної нотаріальної контори, Державного нотаріального архіву Тернопільської області, ОСОБА_3 , відділу з питань державної реєстрації Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в обґрунтування якого зазначила, що вона, громадянка Республіки Казахстан, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тернополі помер її дядько ОСОБА_5 , 1938 р.н, громадянин Російської Федерації, після смерті якого відкрилась спадщина на належні йому житлові будинки з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_2 . 11 березня 2013 року вона звернулася до Тернопільської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті дядька у спадковій справі № 107/2013, так як відноситься до спадкоємців другої черги за законом за правом представлення. Крім неї, до Тернопільської районної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 звернулись 05 березня 2013 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 , 22 липня 2013 року ОСОБА_3 (як спадкоємець четвертої черги за законом, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу). Під час подання нею заяви про прийняття спадщини, нотаріус перевірила наявність заповітів від імені ОСОБА_5 у Спадковому реєстрі, яких виявлено не було. 
       15 серпня 2013 року її представник звернулась до Тернопільської районної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак завідувач Тернопільської районної державної нотаріальної контори Чопик І.Я. постановою № 2004/02-14 від 14 серпня 2013 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що при розгляді документів, а саме свідоцтва про смерть померлого, свідоцтва про зміну прізвища з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_5 » та витягів з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського РУЮ у Тернопільській області про народження ОСОБА_7 , ОСОБА_8 було виявлено, що у графі «по-батькові» відсутні відомості, що не дає змоги ототожнити особу та довести факт родинних стосунків ОСОБА_2 по відношенню до померлого, що необхідно для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. 
        ОСОБА_2 вказала, що факт родинних відносин між нею та померлим ОСОБА_5 , а саме те, що вона є його рідною племінницею, також онукою ОСОБА_9 , 1903 р.н. та ОСОБА_10 , 1900 р.н. доводиться долученими до позовної заяви доказами: копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00012830765 від 04 жовтня 2013 року з якої вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 уклади шлюб, про що 02.11.1929 року Чистилівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області складено актовий запис № 7 й після шлюбу дружина отримала прізвище « ОСОБА_12 »; копіями Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію № 00012726618 від 10 вересня 2013 року та № 00012726367 від 10 вересня 2013 року з яких вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_7 (народився ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_4 (народився ІНФОРМАЦІЯ_5 ); копією свідоцтва про зміну прізвища або імені № 55 від 22.12.1960 року з якого вбачається, що ОСОБА_6 змінив прізвище на ОСОБА_13 ; копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яким підтверджується, що батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_14 . 
       Також, зазначила, що 19 серпня 2013 року представник ОСОБА_3 подав до Тернопільської районної державної нотаріальної контори дублікат заповіту ОСОБА_5 від 05 квітня 2000 року, складеного на користь ОСОБА_3 , виданого Державним нотаріальним архівом Тернопільської області 19 серпня 2013 року. Відповідно до вказаного заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й., ОСОБА_5 заповів ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_3 . 
       Дублікат заповіту був зареєстрований у Спадковому реєстрі лише 19 серпня 2013 року, тобто через сім місяців після смерті спадкодавця, що стверджується витягом зі Спадкового реєстру № 34882186 від 19 серпня 2013 рокую.
       Вважає, що складаючи такий заповіт, ОСОБА_5 виражав свою волю і заповідав ОСОБА_3 лише будинок по АДРЕСА_3 . 
       Також, враховуючи те, що будинок, зазначений в заповіті, був в 2003 році подарований ОСОБА_3 , заповіт від 05 квітня 2000 року, складений ОСОБА_5 не був внесений нотаріусом до Спадкового реєстру. Оскільки нотаріус, яка посвідчувала заповіт, складений ІНФОРМАЦІЯ_6 від імені ОСОБА_5 , померла, на другому екземплярі заповіту, який знаходився на зберіганні в Державному нотаріальному архіві Тернопільської області після смерті ОСОБА_5 були внесені зміни в текст заповіту, а саме додруковано текст: «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося». 
       Вважає недійсним заповіт від 05 квітня 2000 року, вчинений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. та зареєстрований в реєстрі за № 1973, а також дублікат вказаного заповіту, виданий 19 серпня 2013 року Державним нотаріальним архівом Тернопільської області, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним, а заповіт не відображає волі заповідача на складання заповіту в частині «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось», так як заповіт в цій частині є сфальсифікований. 
       Просила встановити, що є рідною племінницею ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та онукою ОСОБА_9 , 1903 р.н. і ОСОБА_10 , 1900 р.н.; визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. та зареєстрований в реєстрі № 1973; визнати недійсним дублікат заповіту ОСОБА_5 від 05 квітня 2000 року за реєстровим № 1973, що виданий 19 серпня 2013 року державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Тернопільської області Радомською-Павлович В.А. та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 54901890; скасувати державну реєстрацію та зобов`язати Реєстраційну службу Тернопільського РУЮ Тернопільської області внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 ; визнати за нею ( ОСОБА_2 ) право на спадщину після померлого ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом – друга черга спадкування за правом представлення, як за племінницею померлого ОСОБА_5 ; визнати за нею право власності на ј частину житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_2 .
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 від 05 квітня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й., зареєстрований 05 квітня 2000 року в реєстрі № 1973 в частині, згідно якої ОСОБА_5 , на випадок своєї смерті, заповів ОСОБА_3 все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 81,20 грн сплаченого судового збору. Стягнуто з Тернопільської районної державної нотаріальної контори в користь ОСОБА_1 81,20 грн сплаченого судового збору. Стягнуто з Державного нотаріального архіву Тернопільської області в користь ОСОБА_1 81,20 грн сплаченого судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 81,20 грн сплаченого судового збору. Стягнуто з Тернопільської районної державної нотаріальної контори в користь ОСОБА_2 81,20 грн сплаченого судового збору. Стягнуто з Державного нотаріального архіву Тернопільської області в користь ОСОБА_2 81,20 грн сплаченого судового збору.
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним дублікату заповіту, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 та визнання права власності на спадкове майно за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, вважаючи його в цій частині незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неправильним дослідженням та оцінкою судом доказів, з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким її позов задовольнити.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставне не зазначення судом у резолютивній частині рішення про задоволення її вимог, що стосуються встановлення факту родинних відносин з померлим дядьком, в той час як мотивувальна частина рішення містить відповідні висновки, зокрема, що суд вважає її племінницею ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .
       Також, вважає безпідставними незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин наслідків недійсності правочину (заповіту) й у зв`язку з цим - відмову в задоволенні її вимог у частині визнання недійсним дублікату заповіту, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування, як таких, що є похідними від вимоги про визнання заповіту недійсним. На думку позивача, за умови визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 підлягала скасуванню й державна реєстрація права власності нерухомого майна, право власності на яке визнано на підставі дублікату недійсного заповіту. Також, з урахуванням того, що вона відноситься до спадкоємців другої черги за законом за правом представлення (згідно ст. ст. 1262, 1266 ЦК України), вважає, що заявлені нею вимоги про визнання права на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 та визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом є належними способами захисту права.

       В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з односторонньою та упередженою оцінкою доказів, з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність допуску судом до участі в справі, як представника позивача ОСОБА_1 адвоката Саламандри Г.М., що представляла інтереси позивача згідно неукладеного договору про надання правової допомоги від 15.07.2018 року, умови якого з ОСОБА_1 не узгоджувались, а останній його не підписував, так як 15.07.2018 року на території України не перебував. Недійсність вказаного договору є предметом розгляду в справі № 607/1828/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та адвоката Саламандри Г.М., що перебуває у провадженні Тернопільського міськрайонного суду.
       З урахуванням наявного в матеріалах справи повідомлення ОСОБА_1 від 31.07.2017 року про відміну його довіреності на оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_5 , виданої на ім`я адвоката Семененка С.М., вважає, що в такий спосіб одночасно мала місце й відмова його від позову в даній справі на підставі вимог ч. 4 ст. 64 ЦПК України..
       Також, звертає увагу на недотримання судом вимог ст.ст. 4-6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах в частині належного повідомлення позивача ОСОБА_1 про розгляд даної справи та безпідставне надіслання останньому самостійно повідомлення про час проведення судового засідання. 
       Звертає увагу й на факт відсутності з боку позивача відповіді на її відзив на позов та безпідставне відхилення судом клопотання її представника про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду в зв`язку з повторною неявкою останнього в судове засідання та неповідомлення про причини неявки.
       Крім цього, посилається на те, що в судовому засіданні судом не було встановлено особу ОСОБА_2 , адресу її місця проживання; всупереч вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не звернуто уваги на зазначення нею у позовній заяві адреси, за якою вона не проживає, не зазначення ні номера телефону, ні електронної пошти; безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання її представника ОСОБА_15 про залишення позовної заяви без руху та надання строку для усунення недоліків та про повідомлення позивача ОСОБА_2 , яка проживає у Республіці Казахстан, у спосіб, передбачений ст.ст. 4-6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах.
       З урахуванням тієї обставини, що долучені позивачем ОСОБА_2 до справи документи є ідентичні тим, що подавалися в нотаріальну контору для видачі свідоцтва про право на спадщину, на підставі яких нотаріусом надано відмову у вчиненні нотаріальної дії, вважає безпідставними висновки суду в частині наявності підстав для встановлення факту родинних відносин позивача ОСОБА_2 з ОСОБА_5 . Безпідставним вважає й посилання суду, як на доказ підтвердження факту родинних відносин між позивачем ОСОБА_2 і померлим ОСОБА_5 , на таке, що набрало законної сили, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 серпня 2013 року про встановлення факту родинних відносин, зокрема, що брат позивача ОСОБА_2 є племінником ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вказаним рішенням не встановлено факту родинних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Вважає, що спадкодавець ОСОБА_5 мав таке прізвище з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_8 , а ОСОБА_6 22.12.1960 року змінив прізвище на “ ОСОБА_13 ”. Прізвище і по-батькові батька спадкодавця “ ОСОБА_9 ” відрізняється від прізвища і по-батькові батька ОСОБА_4 — “ ОСОБА_9 ”, що свідчить що це дві різні особи.
       На думку апелянта, висновки суду в частині наявності підстав для визнання заповіту недійсним з посиланням на висновки додаткової судово-технічної експертизи документів КНІДІСЕ № 14248/14249/17-33 від 20 лютого 2018 року зроблені на підставі неповно досліджених обставин справи, оскільки висновки даної експертизи є суперечливими і викликають сумнів у їх об`єктивності.
       Вважає, судом не надано належної правової оцінки висновку експерта в частині надання відповідей на питання 2 і 3, з якого вбачається, що і текст оспорюваного заповіту (від 05.04.2000 року), і частина тексту “і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось” надруковані за допомогою одного і того ж знакосинтезуючого пристрою (лазерного принтера (БФП), що на її думку, свідчить про те, що такі надруковані за допомогою одного і того ж лазерного принтера приватного нотаріуса Василишин С.Й., яка посвідчила цей заповіт. А з урахуванням відповіді експерта на запитання 1, з якої вбачається відсутність можливості вирішити питання про те, з яким саме інтервалом у часі та коли саме був виконаний фрагмент тексту “і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося”, а також чи відповідає час його друку в заповіті часу, вказаному в ньому — 05.04.2000 р., вважає за можливе стверджувати, що весь текст заповіту надрукований в час, який вказаний у ньому 05.04.2000 р., оскільки не встановлено інше.
       Звертає увагу на те, що зазначаючи у дослідницькій частині висновку на питання № 3 про наявність певних відмінностей копіювальних властивостей тонеру, яким виконаний текст заповіту, експерти не вказали, що певні відмінності копіювальних властивостей тонеру можуть бути обумовлені не тільки перезарядою або дозаправкою катриджу знакосинтезуючого пристрою, а й струшуванням катриджу знакосинтезуючого пристрою під час збою в роботі (чи внаслідок фізичного впливу) або внаслідок технічної несправності лазерного принтера.
       Крім цього, зазначаючи у висновку про наявність “попарно розташованих забруднень у вигляді відносно однакової форми “марашок”, що утворені скупченням частинок тонеру, яка обумовлена його подвійним ( ОСОБА_16 ) пропусканням через один і той же друкуючий механізм (катридж) лазерного принтера БФП, експерти не вказали, що при другому друкувальному циклі друкуючий механізм (катридж) лазерного принтера міг таких “марашок” не залишати взагалі.
       Також, звертає увагу на не надання експертами відповідей на запитання 12 і 14, що стосуються можливих причин виникнення порушення геометричної паралельності рядків 8-9 відносно попередніх і останніх рядків, таких як програмні збої або технічні несправності лазерного принтера, на якому роздруковувався заповіт.
       Звертає увагу й на те, що надаючи відповідь на запитання 1, експерти не вказали за скільки друкувальних циклів були надруковані основний текст заповіту та досліджуваний фрагмент і які саме частини тексту заповіту були додруковані за кожний наступний друкувальний цикл, а також не досліджували й не надали відповіді про те, чи мало місце додрукування інших частин заповіту.
       Крім цього, на її думку, експерти не надали відповіді на очевидне питання щодо причин виникнення порушення геометричної паралельності рядка 8 відносно рядка 9; щодо поступового збільшення міжрядкової відстані саме у межах кінцевих частин рядків 8-9 (а не початкових і кінцевих рядків одночасно) та щодо впливу технічної несправності лазерного принтера, на якому роздруковувався заповіт.
       Звертає увагу на безпідставне відхилення судом клопотання її представника про призначення повторної техніко-криміналістичної експертизи документа при тому, що має місце явна необґрунтованість у висновку з підстав, наведених вище. 
        Наголошує, що примірник заповіту, який оскаржується, зберігався в Державному нотаріальному архіві Тернопільської області, що на її думку, унеможливлює внесення змін до нього й свідчить про складання наявного у ньому тексту саме 05.04.2000 року та вираження волевиявлення спадкодавця у повному обсязі, в той час як, часткове незначне зміщення останньої строки тексту заповіту «... воно не було і з чого б не складалось.» могло бути спричинене програмними збоями комп`ютера, або несправностями друкуючого пристрою, а не ознаками внесення змін у первинний зміст документу шляхом монтажу (додруковування), що підтверджено Висновком експерта № 34 від 10.06.2015 року Державного НДЕКЦ МВС України та Висновком Львівського НДІСЕ № 2007 криміналістичної експертизи технічного дослідження документів по цивільній справі № 607/22189/13-ц.
       У своєму відзиві ОСОБА_3 відносно задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила, вважаючи її безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим. Зазначає, що спадкодавець ОСОБА_5 мав таке прізвище з народження ІНФОРМАЦІЯ_8 , а ОСОБА_6 22.12.1960 року змінив прізвище на “ ОСОБА_13 ”. Крім того, прізвище і по батькові батька спадкодавця “ ОСОБА_9 ” відрізняється від прізвища і по-батькові батька ОСОБА_4 — “ ОСОБА_9 ”. Вважає, що “ ОСОБА_6 ” та “ ОСОБА_5 ” — дві різні особи.
       Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходив.
       У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Саламандра Г.М. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній. 
       Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_15 у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 підтримав, відносно задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечив. 
       Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, представники відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_15 , адвокат Янкович І.Є. у судове засідання, призначене після оголошеної перерви на 02.07.2021 року не з`явилися, подавши заяви про відкладення розгляду справи: адвокат Янкович І.Є. - з причини перебування у контакті з хворим на коронавірус, ОСОБА_15 - з причини неможливості явки в судове засідання адвоката Янковича І.Є. 
       У відповідності до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. 
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України). 
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       У своїй постанові від 01 жовтня 2020 року в справі № 361/8331/18 Верховний Суд дійшов висновку, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
       Зазначена в заяві представника ОСОБА_17 - адвоката Янковича І.Є. причина неявки у судове засідання, така як перебування у контакті з хворим на коронавірус, не може бути визнана колегією суддів поважною з тих підстав, що по-перше, не дає можливості суду перевірити відповідну інформацію на предмет її достовірності, а по-друге, діючим ЦПК України (ст. 212) передбачена можливість участі учасника справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису. Невикористання адвокатом Янковичем І.Є. передбаченого внутрішнім законодавством України засобу для прискорення процедури слухання у вигляді прийняття участі в розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку поза межами суду з використанням власних технічних засобів при тому, що справа тривалий час перебуває у провадженні Тернопільського апеляційного суду, про що йому достеменно відомо, та при тому, що скарги на його особистий стан здоров`я в поданій заяві не висловлювались, на думку колегії суддів, свідчить ні про що інше, як про використання ним прийому, пов`язаного зі зволіканням у розгляді даної справи.
       Не може бути визнаною поважною колегією суддів і причина неявки в судове засідання на 02.07.2021 року представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_15 з посиланням на неможливість участі в справі його представника адвоката Янковича І.Є., оскільки, по-перше, представництво ОСОБА_15 інтересів матері ОСОБА_3 ґрунтується на підставі окремої довіреності, жодним чином не пов`язаної з представництвом її інтересів адвокатом Янковичем І.Є., по-друге, неявка адвоката Янковича І.Є. визнана колегією суддів такою, що не підтверджена поважними причинами, а по-третє, попередня процесуальна поведінка представника відповідача ОСОБА_15 , пов`язана з неодноразовим заявленням ним необґрунтованих відводів, вчинення інших дій, пов`язаних з перешкоджанням колегії суддів проведенню судових засідань у справі, що підтверджується фактом застосування до нього заходів процесуального примусу на підставі ухвали Тернопільського апеляційного суду від 14.06.2021 року, в сукупності також свідчать про про використання ним прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді даної справи.
       Беручи до уваги те, що представники відповідача ОСОБА_3 - адвокат Янковича І.Є. та ОСОБА_15 про оголошену у справі перерву до 02.07.2020 року — 11 год. повідомлені належним чином, що стверджується наявною в матеріалах справи письмовою розпискою, причини їх неявки на вказану дату визнані колегією суддів неповажними, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи її розгляду, колегія суддів з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутності представників відповідача ОСОБА_3 (адвоката Янковича І.Є. і Романюка С.О.).
       Представники Відділу з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації, Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, Тернопільської районної державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. У письмових заявах, що надійшли на адресу суду, просили про розгляд даної справи без їх участі, за наявними у матеріалах справи документами. З урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка вказаних представників не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 33).
       Після його смерті відкрилась спадщина, що складалася з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_3 та Ѕ частини житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_2 , яка відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого 21 лютого 1989 року Тернопільським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації зареєстрована за ОСОБА_5 на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Першою тернопільською держнотконторою 14 лютого 1989 року за реєстром № 2-104. 
       Спадкоємців першої черги за законом майна померлого ОСОБА_5 немає.
       Як вбачається зі змісту заповіту, посвідченого 05 квітня 2000 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. та зареєстрованого в реєстрі за № 1973, ОСОБА_5 , громадянин Росії, що мешкає в АДРЕСА_4 , на випадок своєї смерті належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_3 , і все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповів ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 117).
       05 вересня 2003 року (за життя ОСОБА_5 ) будинок по АДРЕСА_3 було подаровано ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 49).
       Після смерті ОСОБА_5 до Тернопільської районної державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом звернулись: 05 березня 2013 року ОСОБА_4 (заява № 257), 11 березня 2013 року позивач ОСОБА_2 (заява № 299), 05 липня 2013 року позивач ОСОБА_1 (заява № 95) і 22 липня 2013 року відповідач ОСОБА_3 (заява № 912).
       Постановою Тернопільської районної державної нотаріальної контори № 2434/02-14 від 06 серпня 2013 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з причини неможливості ототожнити особу та довести факт родинних стосунків ОСОБА_1 по відношенню до померлого (т. 1 а.с. 7).
       Постановою Тернопільської районної державної нотаріальної контори № 2004/02-14 від 14 серпня 2013 року позивачу ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з причини неможливості ототожнити особу та довести факт родинних стосунків ОСОБА_2 по відношенню до померлого (т. 1 а.с. 36).
       19 серпня 2013 року державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Тернопільської області Радомською-Павлович В.А. видано ОСОБА_15 , який діє від імені ОСОБА_3 згідно довіреності, замість втраченого оригіналу дублікат заповіту ОСОБА_5 від 05 квітня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. за реєстром № 1973.
       Таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 серпня 2013 року в справі № 607/14643/13-ц встановлено факт родинних стосунків, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , матір`ю та батьком якого відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 значаться ОСОБА_14 та ОСОБА_18 є племінником ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 8). 
       Таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2013 року в справі № 607/16055/13-ц, за відповідачем ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 та на Ѕ частину будинковолодіння в по АДРЕСА_2 , що складається з будинку в плані під літерою «А», сараю в плані під літерою «Б», вбиральні в плані під літерою «В», огорожі в плані під № 12, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 94-98).
       З мотивувальної частини вказаного судового рішення вбачається, що ОСОБА_3 успадкувала вищезазначене майно на підставі заповіту ОСОБА_5 від 05 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й., зареєстрованого в реєстрі 19.08.2013 року за № 1973, дублікат якого видано Державним нотаріальним архівом Тернопільської області 19 серпня 2013 року.
       Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, сформованим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області 04 жовтня 2013 року, підтверджується, що батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , були ОСОБА_19 , ОСОБА_20 (т. 1 а.с. 39).
       Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00012830765, сформованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області 04 жовтня 2013 року вбачається, що 02 листопада 1929 року Чистилівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області складено актовий запис № 2 про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_21 (т. 1 а.с. 42).
       Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00012726618, сформованого 10 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , були ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 38).
       Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00012726367, сформованого 10 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області, батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , також були ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 37).
       Зі свідоцтва про зміну прізвища або імені № 55 від 22 грудня 1960 року вбачається, що ОСОБА_6 змінив прізвище на « ОСОБА_13 » (т. 1 а.с. 43).
       Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Чистилівською сільською радою Великоглибочецького району Тернопільської області 22 грудня 1960 року (потворно) батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 вказані: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 34).
       20 липня 1961 року ОСОБА_14 зареєстрував шлюб із ОСОБА_22 (т. 1 а.с. 45).
       Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 03 лютого 1982 року Тернопільським районним відділом ЗАГС, батьками позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , зазначені: ОСОБА_14 та ОСОБА_18 (т. 1 а.с. 35).
        ІНФОРМАЦІЯ_14 батько позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_14 помер (т. 1 а.с. 46).
       З висновку криміналістичної експертизи технічного дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів за матеріалами цивільної справи № 607/22189/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та інших про визнання заповіту недійсним № 2007 від 29 липня 2014 року вбачається, що встановити чи заперечити факт внесення змін у текст другого примірника заповіту ОСОБА_5 , складеного на користь ОСОБА_3 і посвідченого 05 квітня 2000 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й.(реєстр № 1972), шляхом додруковування фрагменту тексту «… і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» і визначити таким чином його первинний зміст, не виявляється можливим з причин, викладених в дослідницькій частині висновку. Встановити на одному чи різних принтерах надруковано текст вищезазначеного примірника заповіту ОСОБА_5 від 05 квітня 2000 року не виявляється можливим з причин, викладених у дослідницькій частині висновку, а зокрема, з причин відсутності зразків документів, виготовлених на даному пристрої у відповідний період часу та інформації щодо можливого його ремонту (заміни фотобарабана чи його переріодичного чищення для уникнення появи сторонніх зображень, створених часточками тонера, які залишились після попередніх проходжень аркушів паперу) або відсутності такого (а.с. 91-93 т. 1).
       Висновком судово-технічної експертизи № 34 від 10 червня 2015 року примірника заповіту від 05 квітня 2000 року, складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 і посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. за реєстром № 1973, встановлено наступне: ознаки внесення змін у первинний зміст наданого на експертизу заповіту шляхом підчистки, дописки, травлення, змивання – відсутні; вирішити питання, щодо того, чи не додрукований фрагмент тексту: «воно не було і з чого б воно не складалось» до основного змісту документа не виявляється можливим у зв`язку з неможливістю встановити природу походження виявлених ознак, - чи вони є ознаками внесення змін у первинний зміст документу шляхом монтажу (додруковування), чи це ознаки програмних збоїв комп`ютера, або несправності друкуючого пристрою; ознаки внесення змін шляхом додруковування фрагменту досліджуваного тексту: «і все моє майно, де б» відсутні; вирішити питання відносно того, чи на одному друкуючому пристрої нанесений досліджуваний фрагмент тексту: «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось» та основний машинописний текст заповіту не виявляється можливим через відсутність необхідного комплексу збіжних ознак, достатніх для встановлення індивідуальної тотожності; встановлені ознаки достатні лише для висновку про те, що досліджуваний фрагмент тексту: «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось» та основний машинописний текст документу, нанесено з використанням друкуючого пристрою з електрофотографічним способом формування зображень;        питання відносно того: «Чи тонер для друкованого пристрою, яким нанесено надрукований текст заповіту та фрагмент тексту («і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось») належить до одного типу партії і виробника, чи до різних?» не вирішувалось з причин, зазначених у дослідницькій частині висновку експерта (відсутності згоди суду на застосування методів руйнуючого характеру); фрагмент досліджуваного тексту: «і все моє майно, де б» співпадає з основним текстом заповіту за гарнітурою шрифту, кеглем та шириною вертикальних елементів літер; фрагмент досліджуваного тексту: «воно не було і з чого б воно не складалось» співпадає з основним текстом заповіту за гарнітурою шрифту, кеглем та шириною окремих вертикальних елементів літер (т. 1 а.с. 136-139).
       Висновком експертів за результатами додаткової судово-технічної експертизи документів № 14248/14249/17-33 від 20 лютого 2018 року встановлено, що у наданому на дослідження заповіті від 05.04.2000 від імені ОСОБА_5 основний текст заповіту та фрагмент «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» надруковані не одночасно (не за один друкувальний цикл). Вирішити питання про те, з яким саме інтервалом у часі (тобто на скільки пізніше від часу друку основного тексту) та коли саме був виконаний фрагмент тексту «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.», а також чи є відповідним час його друку в заповіті тому часу, який вказаний у ньому - 05.04.2000, не виявилося можливим з причини відсутності в теперішній час науково обґрунтованої методики по встановленню конкретного часу (абсолютної давності) реквізитів документів, виконаних на друкуючих пристроях з лазерною технологією друку. Тип друкуючого пристрою, на якому виконаний текст наданого на експертизу заповіту від 05.04.2000 від імені ОСОБА_5 , є монохромний знакосинтезуючий пристрій з лазерною технологією друку (лазерний принтер, багатофункціональний пристрій (БФП). Текст наданого на дослідження заповіту від 05.04.2000 та його фрагмент у другому абзаці «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» надруковані за допомогою одного і того ж знакосинтезуючого пристрою (лазерного принтера, БФП). У заповіті від 05.04.2000 від імені ОСОБА_5 є крапки і цятки, утворені скупченнями частинок тонеру в результаті друкування на лазерному принтері (БФП), що містяться поверх штрихів підписів і рукописних знаків та елементів відтиску печатки від імені приватного нотаріуса Василишин С.Й. У текст заповіту від імені ОСОБА_5 вносилися зміни шляхом додруковування фрагменту тексту «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.». Наявні у тексті заповіту відмінності між основним текстом та його фрагментом «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» за топографічними ознаками, які свідчать про додруковування даного фрагменту до основного тексту, викладені у п. ІІІ дослідницької частини висновку (т. 1 а.с. 46-56). 
       Як зазначено у п. ІІІ дослідницької частини вказаного висновку експертів в результаті проведених досліджень тексту заповіту за допомогою мікроскопа, відеоспектральної лупи і відеоспектрального компаратора (в різних умовах освітлення), лінійки та вимірювальної лупи встановлено, що фрагмент тексту «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» відрізняється від основного тексту заповіту за характером його розміщення (топографічними ознаками). Встановлені у тексті заповіту відмінності між основним текстом та його фрагментом у другому абзаці «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» за вказаними топографічними ознаками є суттєвими та достатніми для висновку про те, що фрагмент тексту «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» додрукований до основного тексту заповіту, а отже це є свідченням того, що текст заповіту і його фрагмент у другому абзаці «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» надруковані не одночасно (не за один друкувальний цикл).
       На підставі результатів дослідження, викладених у ІІ-му пункті дослідницької частини висновку, які вказують на те, що на аркуші заповіту містяться характерні експлуатаційні ознаки картриджа знакосинтезуючого пристрою) лазерного принтера. БФП), а також те, що основний текст заповіту та його фрагмент у другому абзаці «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» виконані відповідно різним за копіювальними властивостями тонером, експертом зроблено висновок, що основний текст заповіту та фрагмент «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» були виконані у різний час.

       Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
       Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Аналогічне положення було закріплено й у ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР (в ред. 1960 року), що діяв на час складання оспорюваного заповіту.
       У відповідності до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
       Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
       Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
       Стаття 534 ЦК УРСР в редакції 1960 року з наступними змінами, що діяла на час складання ОСОБА_5 заповіту, передбачала, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
       Частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку ст.ст. 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше ( ст. 537 ЦК УРСР).
       У відповідності до ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
       Статтею 544 цього ж Кодексу передбачено право заповідача в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт шляхом складання нового заповіту, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом тощо.
       Аналогічне положення містить і ч. 5 ст. 1254 ЦК України в редакції 2003 року з наступними змінами. Згідно вимог ч.ч. 6, 7 цієї статті скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
       Згідно вимог ст. 545 ЦК УРСР недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкодавець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.
       Загальні правила посвідчення заповітів встановлені Порядком посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженим постановою КМ України від 15.06.1994 р. № 419 в редакції, що діяла на час складання заповіту.
       У відповідності до п. 9 Порядку перед посвідченням заповіту чи доручення особа, від імені якої вони посвідчуються, повинна особисто ознайомитися з текстом проекту документа або його має зачитати їй вголос посадова особа, яка посвідчує заповіт чи доручення. 
       Відповідно до п. 84 Наказу МЮ України № 18/5 від 14.06.1994 року від 22.02.2012 року “Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України”, зареєстрованого в МЮ України 07.07.1994 роук за № 152/361 з наступними змінами та доповненнями в редакції, що діяв на час складання заповіту, нотаріус при посвідченні заповіту перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству.
       Згідно п. 85 наказу заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.
       У відповідності до вимог ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі — відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
       Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ст. 59 ЦК УРСР).
       Відповідно до вимог ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
       Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР).
       У відповідності до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.
       До спадкоємців другої черги за законом належать рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України). 
       Племінники спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1266 ЦК України).
       Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи відмовитися від її прийняття (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
       Згідно вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
       Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).        

       Задовольняючи позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з того, що із доведеності наявними у справі доказами факту виконання у різний час основного тексту заповіту ОСОБА_5 , вчиненого 05.04.2000 року на користь ОСОБА_3 та фрагменту даного заповіту “і все моє майно , де б воно не було і з чого б не складалося” та відсутності правових підстав для визнання вказаного заповіту недійсним у цілому, і як наслідок — наявності порушення прав позивачів, які будучи на день смерті ОСОБА_5 його спадкоємцями другої черги за законом (племінниками спадкодавця) і прийнявши у встановленому законом порядку спадщину за відсутності спадкоємців першої черги та у зв`язку зі смертю рідного брата спадкодавця, що є батьком позивачів) наділені правом спадкувати за законом майно за умови визнання заповіту на таке недійсним.
Колегія суддів повністю погоджується з висновком Тернопільського міськрайонного суду, як таким, що зроблений з урахуванням вимог закону та відповідає наявним у справі доказам. 
       Зокрема, приймаючи до уваги те, що дата народження ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) ОСОБА_5 , зазначена у його свідоцтві про народження (т. 1 а.с. 34) та паспорті громадянина Російської Федерації (т. 1 а.с. 44) співпадає з датою народження, зазначеною у Витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 38); місце народження (с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області), зазначене у паспорті та свідоцтві про народження ОСОБА_5 , відповідає місцезнаходженню органу державної реєстрації актів цивільного стану, що склав актовий запис (Чистирівській сільській раді Тернопільського району), зазначеному у вищевказаному Витязі відносно ОСОБА_4 ; номер актового запису про народження (№ 4), зазначений у свідоцтві про народження ОСОБА_5 співпадає з номером актового запису, зазначеним у вищевказаному Витязі відносно ОСОБА_4 ; ім`я та по-батькові матері, ім`я батька ОСОБА_5 , зазначені у свідоцтві про його народження, виданому 22.12.1960 року (у день зміни прізвища з “ ОСОБА_12 “ на “ ОСОБА_13 ”) відповідають таким, що зазначені у Витязі про народження ОСОБА_23 ; те, що дошлюбне прізвище матері ОСОБА_4 було “ ОСОБА_13 ”; те, що на час смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) його вік був повних 74 роки (що свідчить про те, що роком його народження був 1938 рік, що в свою чергу співпадає одночасно, як з роком народження ОСОБА_4 , вказаному в свідоцтві про його народження, так і з роком народження ОСОБА_5 , вказаному в його паспорті); те, що свідоцтво про смерть видано Чистилівською сільською радою (за місцем знаходження майна, належного на праві власності померлому ОСОБА_5 , що співпадає з місцем народження ОСОБА_4 ); те, що батьками ОСОБА_4 і ОСОБА_7 були одні і ті самі особи (т. 1 а.с. 38-39), суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_6 , яким 22..12.1960 року було змінено прізвище на “ ОСОБА_13 ” і ОСОБА_6 є однією і тією ж особою та одночасно рідним братом батька позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_14 , а позивач ОСОБА_2 - є племінницею померлого ОСОБА_5 . 
       Крім цього, встановивши за допомогою проведеної в ході розгляду даної справи експертизи, що наявні у заповіті крапки і цятки, утворені скупченням частинок тонеру в результаті друкування на лазерному принтері (БФП), що містяться поверх штрихів підписів і рукописних знаків та елементів відтиску печатки від імені приватного нотаріуса Василишин С.Й. свідчать про те, що у текст заповіту від імені ОСОБА_5 вносилися зміни шляхом додруковування фрагменту тексту “і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.”, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для визнання вказаного заповіту недійсним. Такий висновок узгоджується з вимогами ст. 544 ЦК УРСР в ред. 1960 року, що діяв у період з часу складання заповіту до 31.12.2003 року, яка передбачала право заповідача в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт шляхом складання нового заповіту, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом тощо, так і вимогам ч.ч. 5-7 ст. 1254 ЦК України в ред. 2003 року, якою спірні правовідносини регулювалися у період з 01.01.2004 року до дня смерті, та згідно якої заповідач наділений правом внесення у будь-який час до заповіту змін особисто у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту з наступною державною реєстрацією у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
       Погоджується колегія суддів і з висновком міськрайонного суду в частині, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 , яке стосується усього майна не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки у текст заповіту від імені ОСОБА_5 вносилися зміни шляхом додруковування фрагменту тексту «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.», що в свою чергу підтверджується висновком експертів № 14248/14249/17-33 від 20.02.2018 року.
       Вірними є висновки суду першої інстанції й в частині відсутності правових підстав для задоволення вимог позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним дублікату заповіту ОСОБА_5 від 05.04.2000 року, виданого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Тернопільської області Радомською-Павлович В.А. 19. 08.2013 року та зареєстрованого за № 1973 з посиланням на те, що таке, що набрало законної сили рішення суду про визнання недійсним заповіту є підставою для анулювання всіх виданих на підставі вказаного заповіту дублікатів.
       Також, відповідають встановленим судом обставинам і зроблені з урахуванням вимог закону й висновки суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, що стосуються скасування державної реєстрації та зобов`язання відділу з питань державної реєстрації Тернопільської РДА Тернопільської області внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , визнання за ОСОБА_2 права власності на ј частину житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_2 в порядку спадкування за правом представлення, як племінниці померлого ОСОБА_5 , оскільки дердавна реєстрація за ОСОБА_3 права власності на спадкове майно мала місце не на підставі заповіту, який оспорюється позивачами, а на підставі такого, що набрало законної сили і не скасованого рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 грудня 2013 року в справі № 607/16055/13-ц про визнання за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 . 
       Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в частині безпідставного не зазначення судом у резолютивній частині рішення про задоволення її вимог, що стосуються встановлення факту родинних відносин з померлим дядьком, в той час як мотивувальна частина рішення містить відповідні висновки, зокрема, що суд вважає її племінницею ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , як підстави для скасування судового рішення, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана обставина з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України може бути підставою для ухвалення додаткового рішення, в тому числі, за заявою позивача ОСОБА_2 , а не для скасування рішення судом апеляційної інстанції, як помилково вважає позивач.
       Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в частині безпідставного незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин наслідків недійсності правочину (заповіту) та у зв`язку з цим — безпідставної відмови в задоволенні її вимог, що стосуються визнання недійсним дублікату заповіту, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування, як таких, що є похідними від вимоги про визнання заповіту недійсним, оскільки, виходячи з поняття “дублікату” - другого примірника якого-небудь документа, що має однакову з оригіналом юридичну силу, а відтак є додатковим примірником цього самого документа, видача якого полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, висновки суду в частині, що наслідком визнання заповіту недійсним є анулювання виданих на підставі його змісту дублікатів є такими, що узгоджуються з поняттям “дубліката” документа. Що стосується скасування державної реєстрації права власності, то з урахуванням того, що підставою для реєстрації права власності було таке, що набрало законної сили рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23.12.2013 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на спадкове майно, яке на даний час не скасовано, а не безпосередньо заповіт чи його дублікат, як помилково вважає позивач ОСОБА_2 , то відмова суду в задоволенні вищевказаних вимог є такою, що ґрунтується на вимогах закону.
       Підлягають відхиленню й доводи апелянта ОСОБА_2 в частині обрання нею належного способу захисту, що стосується заявлених нею вимог про визнання права на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 та визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом з посиланням на те, що вона відноситься до спадкоємців другої черги за законом за правом представлення (згідно ст. ст. 1262, 1266 ЦК України), оскільки за умови відсутності в даній справі правових підстав для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірне спадкове майно з мотивів, наведених вище, відповідно й відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання права на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 та визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_2 в порядку спадкування.
       Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 в частині безпідставності допуску судом до участі в справі, як представника позивача ОСОБА_1 адвоката Саламандри Г.М., що представляла його інтереси згідно неукладеного договору про надання правової допомоги від 15.07.2018 року, умови якого з ОСОБА_1 не узгоджувались, а останній його не підписував, так як 15.07.2018 року на території України не перебував, як підстави для скасування судового рішення колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт відсутності відомостей про перетин державного кордону України громадянином Республіки Казахстан ОСОБА_1 у період з 01.01.2018 року до 31.12.2018 року, підтверджений листом Державної прикордонної служби № 607/1828/19 від 20.08.2019 року, не може бути беззаперечним доказом непідписання ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги з адвокатом Саламандрою Г.М. на умовах у ньому зазначених, ордер якої наявний у матеріалах справи. Інших належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження факту неукладення ОСОБА_1 з адвокатом Саламандрою Г.М. договору про надання правової допомоги в суді першої інстанції матеріали даної справи на час її розгляду Тернопільським міськрайонним судом не містили.
       Долучений до матеріалів справи в ході апеляційного її розгляду на підтвердження вищевказаних доводів висновок експерта від 29.05.2020 року за № 1508/1509/20-22 (т. 4 а.с. 252-255), на думку колегії суддів, також не може бути доказом неналежного представництва адвоката Саламандри Г.М. інтересів позивача ОСОБА_1 , оскільки поряд із договором від 15.07.2018 року, який був предметом дослідження даної експертизи, матеріали справи містять також і договір з ідентичними умовами, укладений у липні 2018 року між ОСОБА_1 і адвокатом Саламандрою Г.М., у якому хоча й відсутня інформація щодо числа відповідного місяця його укладення, однак підпис ОСОБА_1 у якому не був предметом дослідження вищезгаданої експертизи в справі № 607/1828/19 та зміст умов якого дає підстави вважати належним представництво адвоката Саламандри Г.М. у даній справі. Крім цього, факт укладення ОСОБА_1 з адвокатом Саламандрою Г.М. 20.09.2020 року нового договору про надання правової допомоги на представництво його інтересів в суді апеляційної інстанції (т. 4 а.с. 41) спростовує твердження апелянта ОСОБА_3 в частині неузгодження позивача ОСОБА_1 з адвокатом Саламандрою Г.М. умов представництва його інтересів і додатково свідчить про обізнаність позивача ОСОБА_1 з усім ходом розгляду даної справи. Додатково колегія суддів звертає увагу апелянта ОСОБА_3 на те, що діюче законодавство не передбачає обов`язку підписання договору обома сторонами в одному і тому ж місці. А відтак, відповідний екземпляр договору про надання правової допомоги може бути переданий позивачу для підписання й за місцем його проживання (перебування) в будь-який доступний для сторін договору спосіб (шляхом направлення за допомогою поштового зв`язку, передачі засобами транспортного сполучення тощо).
       Безпідставними й такими, що підлягають відхиленню є доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що стосуються не надання судом належної правової оцінки наявному в матеріалах справи повідомленню ОСОБА_1 від 31.07.2017 року про відміну його довіреності на оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_5 , виданої на ім`я адвоката Семененка С.М., що, на її думку свідчить про одночасну відмову ОСОБА_1 у такий спосіб від позову в даній справі на підставі вимог ч. 4 ст. 64 ЦПК України, оскільки припинення представництва за довіреністю шляхом подання до суду відповідної письмової заяви не є тотожним поняттю відмови позивача від позову. Припинення представництва однієї особи не позбавляє сторону в справі права на представництво її інтересів іншою особою, що в даному випадку й мало місце внаслідок укладення ОСОБА_1 у липні 2018 року договору про надання правової допомоги з іншим адвокатом (Саламандрою Г.М. замість ОСОБА_24 ). Разом із тим, із заявою про відмову від позову позивач ОСОБА_1 упродовж усього часу розгляду даної справи до суду не звертався, в зв`язку з чим і не було правових підстав для закриття провадження у справі відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
       Підлягають відхиленню, як підстава для скасування судового рішення, й доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , в частині недотримання судом вимог ст.ст. 4-6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах що стосується належного повідомлення позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про розгляд даної справи та безпідставне надіслання останньому судом самостійно повідомлення про час проведення судового засідання, оскільки вказана обставина не відноситься до визначеного ч. 3 ст.376 ЦПК України переліку підстав, що є обов`язковими для скасування судового рішення. Разом із тим, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 цього ж Кодексу порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення лише в тому випадку, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Разом із тим, даний спір вирішено правильно, а тому неповідомлення позивача ОСОБА_1 судом про розгляд справи відповідно до вимог ст.ст. 4-6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах на кінцеве рішення у справі не впливає.
       Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 в частині відсутності в матеріалах справи відповіді позивача на її відзив на позов та щодо безпідставного відхилення судом клопотання її представника про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду в зв`язку з повторною неявкою останнього в судове засідання та неповідомлення про причини неявки, оскільки надання стороною відповіді на відзив є її процесуальним правом, а не обов`язком, невикористання якого в жодному випадку не може бути підставою для скасування рішення в справі відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 376 ЦПК України, в той час як передбачених процесуальним законом підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду в суду першої інстанції не було.
       Безпідставними й такими, що підлягають відхиленню колегією суддів є й доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині не встановлення в судовому засіданні особи ОСОБА_2 , адреси її місця проживання та ненадання судом належної правової оцінки факту недотримання нею передбачених п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України вимог щодо змісту позовної заяви (незазначення адреси проживання, номера телефону та електронної пошти), і як наслідок — щодо безпідставної відмови суду в задоволенні клопотання її представника ОСОБА_15 про залишення позовної заяви без руху та надання строку для усунення недоліків, оскільки з урахуванням участі в судових засіданнях представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Саламандри Г.М., а не безпосередньо позивача, у суду не було підстав встановлювати особу останньої, в той час як позовна заява ОСОБА_2 містить інформацію про повну адресу місця її проживання (т. 1 а.с. 28), а відомості про номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти можуть бути зазначені лише у випадку їх наявності. 
       Відхиляє колегія суддів і доводи апелянта ОСОБА_3 в частині безпідставності висновків суду щодо встановлення факту родинних відносин між померлим ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_2 з посиланням на те, що долучені ОСОБА_2 до справи документи є ідентичні тим, що подавалися в нотаріальну контору для видачі свідоцтва про право на спадщину, на підставі яких нотаріусом надано відмову у вчиненні нотаріальної дії та з посиланням на наявність такого, що набрало законної сили, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 серпня 2013 рок, яким не встановлювався факт родинних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , оскільки, по-перше, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності необхідної кількості доказів у жодному випадку не є обов`язковою для прийняття судом рішення у справі про встановлення відповідного факту, необхідність у чому шляхом звернення до суду з даною позовною заявою й викликана відсутністю в ОСОБА_2 тих чи інших підтверджуючих документів, а по-друге, наявність такого, що набрало законної сили рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 серпня 2013 року, яким такий факт родинних відносин було встановлено між рідним братом позивача ОСОБА_1 і померлим ОСОБА_5 , є лише одним із доказів, який у сукупністю з іншими доказами (а не сам по собі, як помилково вважає апелянт ОСОБА_3 ), дав суду можливість прийти до обґрунтованого висновку про підставність вимог ОСОБА_2 щодо встановлення факту родинних відносин). 
       Безпідставними й такими, що підлягають відхиленню, вважає колегія суддів і доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , щодо неповноти досліджених судом обставин в частині висновків про визнання заповіту недійсним з посиланням на висновки додаткової судово-технічної експертизи документів КНІДІСЕ № 14248/14249/17-33 від 20 лютого 2018 року, оскільки висновки експерта, що стосуються додрукування фрагменту заповіту “і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» є категоричними, з наведенням відповідного обґрунтування - посиланням на те, що крапки і цятки, утворені скупченнями частинок тонеру в результаті друкування на лазерному принтері (БФП), досліджені в ході проведення даної експертизи, містяться поверх штрихів підписів і рукописних знаків та елементів відтиску печатки від імені приватного нотаріуса Василишин С.Й.
       Слід відхилити й доводи відповідача ОСОБА_3 в частині не надання судом належної правової оцінки висновку експерта, що стосується відповідей на питання 2 і 3, з якого вбачається, що і текст оспорюваного заповіту (від 05.04.2000 року), і частина тексту “і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось” надруковані за допомогою одного і того ж знакосинтезуючого пристрою (лазерного принтера (БФП), що на її думку, свідчить про те, що такі надруковані за допомогою одного і того ж лазерного принтера приватного нотаріуса Василишин С.Й., яка посвідчила цей заповіт, оскільки думка відповідача є нічим іншим, як припущенням, що не може бути покладено в основу рішення суду, в той час як жодними належними, допустимими і достатніми доказами відповідачем висновок додаткової судово-технічної експертизи документів КНІДІСЕ № 14248/14249/17-33 від 20 лютого 2018 року не спростовано.
       Безпідставними й такими, що підлягають відхиленню є й доводи апеляційної скарги в частині ненадання судом належної правової оцінки відповіді експерта на запитання 1, з якої вбачається відсутність можливості вирішити питання про те, з яким саме інтервалом у часі та коли саме був виконаний фрагмент тексту “і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося”, а також чи відповідає час його друку в заповіті часу, вказаному в ньому — 05.04.2000 р., як доказ можливості стверджувати, що весь текст заповіту надрукований в час, який вказаний у ньому 05.04.2000 р., оскільки з урахуванням встановленого судом належним і допустимим доказом (висновком експертизи) факту додрукування оспорюваного фрагменту заповіту, а також враховуючи вимоги законів, що діяли з часу складання заповіту й до дня смерті спадкодавця, які передбачали внесення змін до заповіту лише у спосіб, передбачений законом (ст. 544 ЦК УРСР в ред. 1960 року, ст. 1254 ч.ч. 5-7 ЦК України в редакції 2003 року з наступними змінами та доповненнями), обставина додрукування оспорюваного позивачами фрагменту заповіту від 05.04.2000 року, що стосується волі заповідача ОСОБА_5 відносно усього майна, не може вважатися таким, що відповідає вимогам закону та вчинено з волі спадкодавця. Крім цього, на думку колегії суддів та обставина, що в заповіті від 05.04.2000 року наявне одночасне посилання щодо волі заповідача заповісти ОСОБА_3 , як частину майна (будинок по АДРЕСА_3 ), так і все належне йому на праві власності майно, в той час як діюче на час складання заповіту законодавство передбачало альтернативу для заповідача (заповісти усе своє майно, або його частину), а не одночасно і частину, і усе майно, в сукупністю з категоричним висновком експерта, що мало місце додрукування фрагменту заповіту додатково підтверджує наявність у суду достатньої кількості доказів для висновку про визнання заповіту недійсним. 
       Відхиляє колегія суддів доводи апелянта ОСОБА_3 в частині суперечливості висновків експертизи та наявності сумнівів у їх об`єктивності з посиланням на те, що надаючи відповідь на запитання 1, експерти не вказали за скільки друкувальних циклів були надруковані основний текст заповіту та досліджуваний фрагмент і які саме частини тексту заповіту були додруковані за кожний наступний друкувальний цикл, а також не досліджували й не надали відповіді про те, чи мало місце додрукування інших частин заповіту, оскільки такі питання перед експертами ухвалою суду не ставилися.
       Підлягають відхиленню й доводи апелянта ОСОБА_3 в частині суперечливості висновків експертизи й з посиланням на те, що у дослідницькій частині висновку на питання № 3 експерти не вказали, що певні відмінності копіювальних властивостей тонеру можуть бути обумовлені не тільки перезарядою або дозаправкою катриджу знакосинтезуючого пристрою, а й струшуванням катриджу знакосинтезуючого пристрою під час збою в роботі (чи внаслідок фізичного впливу) або внаслідок технічної несправності лазерного принтера, а також, на те, що при другому друкувальному циклі друкуючий механізм (катридж) лазерного принтера міг не залишати “марашок” взагалі, оскільки відповідачем не обґрунтовано законних підстав необхідності зазначення експертом відповідної інформації.
       Слід відхилити доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 і в частині не надання експертами відповідей на запитання 12 і 14, як такі, що спростовуються змістом наявного в матеріалах справи висновку експертизи.
       Безпідставними і такими, що підлягають відхиленню є й доводи апелянта ОСОБА_3 що стосуються ненадання судом належної правової оцінки факту знаходження примірника заповіту, який оскаржується, на зберіганні в Державному нотаріальному архіві Тернопільської області, що на її думку, унеможливлює внесення змін до нього й свідчить про складання наявного у ньому тексту саме 05.04.2000 року та вираження волевиявлення спадкодавця у повному обсязі, в той час як, часткове незначне зміщення останньої строки тексту заповіту «... воно не було і з чого б не складалось» могло бути спричинене програмними збоями комп`ютера, або несправностями друкуючого пристрою, а не ознаками внесення змін у первинний зміст документу шляхом монтажу (додруковування), доказом чого є Висновок експерта № 34 від 10.06.2015 року Державного НДЕКЦ МВС України та Висновок Львівського НДІСЕ № 2007 криміналістичної експертизи технічного дослідження документів в цивільній справі № 607/22189/13-ц, оскільки вищевказані доводи є нічим іншим, як припущеннями відповідача, не підтвердженими належними, допустимими та достатніми доказами, які б спростовували категоричний висновок додаткової судово-технічної експертизи документів № 14248/14249/17-33 від 20 лютого 2018 року в частині додрукування фрагменту заповіту від 05.04.2000 від імені ОСОБА_5 «і все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.» . Висновки експертиз, на які посилається позивач не можуть бути покладені в основу даного рішення, як такі, що носять ймовірнісний характер і не містять відповідей на запитання, що стосується додрукування оспорюваного фрагменту заповіту.
       У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Беручи до уваги те, що доводи апеляційних скарг щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, рішення суду першої інстанції, скасуванню з підстав, наведених в апеляційних скаргах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не підлягає. 
       При цьому, помилкове посилання суду в обґрунтування своїх висновків, що стосуються визнання заповіту недійсним, лише на норми матеріального права в редакції ЦК України 2003 року з наступними змінами та доповненнями на правильність таких висновків та кінцеве рішення у справі, яким позов про визнання заповіту недійсним задоволено частково, не впливає. 
       Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 2; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2020 року — залишити без змін. 
       Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Дата складання повного судового рішення - до 08 липня 2021 року.

Головуючий Н.Б. Щавурська
Судді : С.І. Дикун
Б.І. Сташків