ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1229/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/250/21 Категорія: 304090000 	Єщенко  О. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       29 липня 2021 року :

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач – ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року, у складі судді Єщенко О.І., -

                                                      в с т а н о в и в : 

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 03.01.2013, згідно якої відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування або обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картрахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 24 000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування або обслуговування картрахунку.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Відповідно до п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, позивач вказував, що відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
21.05.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», змінило назву на АТ КБ «Приватбанк». 
Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
В процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення в розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, банк просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 26.10.2020 становить – 17 649 грн. 95 коп., та складається з: 11 287 грн. 34 коп. – заборгованість за тілом кредиту, з них 20,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 11 267 грн. 34 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 6 362 грн. 61 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн. – нарахована пеня, 0, 00 грн. – нарахована комісія, а також судові витрати у розмірі 2102 грн. 00 коп. 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Суд своє рішення мотивував тим, що позивач не підтвердив належними, достатніми та допустимими доказами того, що між сторонами 03.01.2013 дійсно було укладено кредитний договір, оскільки анкета-заява, яка додана до позовної заяви не містить посилань на те, що відповідач виявляв бажання оформити кредитний договір того чи іншого виду. Також відсутні докази того, що відповідач ознайомився під підпис з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування. Розрахунки заборгованості, які додані позивачем до позовної заяви, не підтверджені жодним первинним документом. Крім того, суд вказав, що прострочене тіло кредиту, яке просить стягнути позивач, як складова не передбачена договором. У зв`язку з непідтвердженням факту укладення кредитного договору, суд відмовив і у стягненні заборгованості по процентам.
16 квітня 2021 року, після розгляду справи, на адресу суду надійшла заява позивача про зменшення розміру позовних вимог, в якій банк посилаючись на положення статей 13, 49 ЦПК України просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 03.01.2013 в розмірі 16 151 грн. 95 коп., з яких: 9 789 грн. 34 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 362 грн. 61 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також понесені позивачем судові витрати. 
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 17 649 грн. 95 коп. Стягнути з відповідача судові витрати.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до укладеного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 24 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,6 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (07/21).
Скаржник зазначає, що укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його належним чином.
Виписка про рух коштів клієнта є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів банку, а тому є належним доказом щодо заборгованості відповідача.
Вказує, що суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту та відсотками, оскільки банк надав кредит відповідачу, а останній його не повернув. 
ОСОБА_1 надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без мін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказує, що 03.01.2013 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредиту, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт на платіжну картку Універсальна «Gold» 17 400 грн. 
Звертає увагу, що в анкеті-заяві процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді нарахування відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Надані банком Тарифи та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку в момент підписання анкети-заяви від 03.01.2013 для ознайомлення надані не були та ним не підписані. Розрахунок заборгованості не містить посилань на жоден картковий рахунок. 
Крім того, зазначає, що розрахунок заборгованості не підтверджений жодним первинним документом, прострочене тіло кредиту як складова не передбачене договором. Банком не підтверджено факт письмового укладення кредитного договору, фактичне отримання саме кредитних коштів, а тому, на переконання відповідача, суд обґрунтовано відмовив у позові. 
Водночас, ОСОБА_1 просить суд взяти до уваги, що ним 05.02.2021 були сплачені кошти в сумі 2500 грн. по даному кредиту, що підтверджується квитанцією, доданою до відзиву на позовну заяву. 
Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 червня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У своєму позові Банк стверджував про те, що підписана відповідачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає договір надання банківських послуг, за яким відповідач  отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок, який збільшувався до 24 000 грн., про що свідчить довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 11).
Через невиконання відповідачем договірних зобов`язань у нього утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 26.10.2020 становить – 17 649 грн. 95 коп., та складається з: 11 287 грн. 34 коп. – заборгованість за тілом кредиту, з них 20,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 11 267 грн. 34 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 6 362 грн. 61 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн. – нарахована пеня, 0, 00 грн. – нарахована комісія (а.с. 5-9).
Судом встановлено, що 03.01.2013 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 12), у якій зазначено, що підписант згоден з тим, що Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг.
В анкеті-заяві міститься вказівка, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я картку ОСОБА_2 , бажаний кредитний ліміт за карткою – 17 400 грн.
Суд, відмовляючи повністю у задоволенні позовних вимог банку виходив з того, що позивачем належними та достатніми доказами не доведено факту укладення кредитного договору та наявності між сторонами договірних відносин з цього приводу, оскільки анкета-заява не містить посилань на те, що відповідач виявив бажання оформити кредитний договір певного виду.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі  статтею 1049 ЦК України  позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Так, як вбачається з матеріалів справи, 03.01.2013 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у формі анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем та представником банку, і містить умови щодо бажаного розміру кредитного ліміту – 17 400 грн., виду кредитної картки - «Gold», який виявив бажання оформити відповідач.
Банк у відповідності до умов кредитного договору видав ОСОБА_1 кредитні картки № НОМЕР_1 від 28.05.2017 з терміном дії до 05/21, № НОМЕР_2 з терміном дії до 07/21, з встановленням кредитного ліміту в розмірі 22 000 грн., який збільшувався до 24 000 грн., що підтверджується довідками про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с.11) та про видані відповідачу кредитні картки (а.с.10).
З розрахунку заборгованості за договором від 03.01.2013 (а.с. 5-9), заборгованість ОСОБА_1 перед Приватбанком станом на 26.10.2020 складає 17 649 грн. 95 коп., та складається з: 11 287 грн. 34 коп. – заборгованість за тілом кредиту, з них 20,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 11 267 грн. 34 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6 362 грн. 61 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.
Згідно виписки по рахунку (а.с.50-54), вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, зокрема, знімав готівку в банкоматі, розраховувався карткою в магазині, частково погашав заборгованість по кредиту, що свідчить про визнання кредитних правовідносин з банком.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, надана банком виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 , підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку.
Доказів на спростування розрахунку заборгованості або визнання договору недійсним (нікчемним) відповідачем суду не надано, як і не заявлено клопотання щодо проведення судової економічної експертизи.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не заперечував, що користувався та користується кредитною карткою, сплачував кошти на погашення кредитної заборгованості, на підтвердження чого ним долучено копію квитанції на суму 2 500 грн. від 05.02.2021, що беззаперечно свідчить про визнання ним кредитних правовідносин з позивачем.
З огляду на наведене, висновки суду першої інстанції про недоведеність факту укладення кредитного договору та фактичне отримання відповідачем кредитних коштів є безпідставними, та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 11 287 грн. 34 коп., та включає в себе заборгованість за поточним тілом кредиту в розмірі 20 грн. та простроченим тілом кредиту, як складової сукупної суми всієї заборгованості за тілом кредиту в сумі 11 267 грн. 34 коп., які добровільно не повернуті позичальником, підлягають до задоволення.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, крім тіла кредиту, просив стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.01.2013 та виписки по рахунку, посилався на Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», як невід`ємну частину спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» узгоджені з відповідачем при підписанні заяви від 03.01.2013 року, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, щодо сплати відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, а також розмір і порядок її нарахування. Наданий витяг з Умов не підписаний відповідачем.
Крім того, як вказує сам позивач, редакція Умов та Правил, в якій вказано про сплату даних відсотків почала діяти лише з 01.03.2019, в той час як кредитний договір укладено з позичальником, шляхом підписання анкети-заяви 03.01.2013.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою- споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з  ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. 
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що також зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов, отже стверджувати, що з 2013 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, а також їх розміру, наданий банком Витяг з Умов сам по собі не може розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи, який колегія суддів відхиляє як неналежний та недопустимий доказ, з підстав недоведення того, що він є невід`ємною частиною договору від 03.01.2013.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в акнеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів, наданий позивачем Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
З огляду на це, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.
Також доводи скаржника про необхідність стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, слід оцінити критично, адже вказана норма матеріального права передбачає відповідальність у виді сплати 3% за порушення грошового зобов`язання, а в цій справі банк не довів погоджені сторонами умови для нарахування платежів, строки повернення кредиту, прострочення зі сторони позичальника щодо яких, слугувало б підставою для здійснення нарахувань згідно ст. 625 ЦК України. 
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновків, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недоведеність факту укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_1 , отримання останнім коштів та наявності у відповідача заборгованості по тілу кредиту, внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків по поверненню кредитних коштів, а тому позовні вимоги в частині повернення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 11 287 грн. 34 коп., яка складається з простроченого тіла кредиту, як складової повної вартості тіла кредиту в сумі 11 267 грн. 34 коп. та поточного тіла кредиту в сумі 20 грн., підлягають до задоволення. 
Інші вимоги позивача, а саме, стягнення заборгованості по відсоткам, нарахованим на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України не підлягають до задоволення, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2021 року підлягає до скасування з підстав неповноти з`ясування обставин справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні обставинам справи, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимоги банку в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог банку, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів змінює і розподіл судових витрат, які понесені банком за подання апеляційної скарги та за подання позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області 06 квітня 2021 року у даній справі скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким задовольнити частково позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 287 грн. 34 коп. (одинадцять тисяч двісті вісімдесят сім гривень 34 коп.).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 3 363 грн. 20 коп. (три тисячі триста шістдесят три гривні 20 коп.), з яких: 1 345 грн. 28 коп. за подання позовної заяви та 2 017 грн. 92 коп. за подання апеляційної скарги.
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України. 

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л.Фетісова