22-ц/804/2008/21 
                                                                                223/357/21 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М             У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року                                                                                                      місто Маріуполь

   справа № 223/357/21
   провадження № 22-ц/804/2008/21   
      
                  Донецький апеляційний суд у складі: 
  
                           судді-доповідача                                       Пономарьової О.М.,
                           суддів                                                         Зайцевої С.А., Лісового О.О.,
                           секретар судового засідання                    Грішко С.В.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1»,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на рішення Вугледарського міського суду Донецької області у складі судді Дочинця С.І. від 19 травня 2021 року, 
в с т а н о в и в:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
06 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (далі ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1».
Наказом №209-к від 30 листопада 2020 року його звільнено внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи.
Станом на день звільнення із ним не було проведено повний розрахунок, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 43 933 грн 69 коп., яка частково сплачена у сумі 2 379 грн 97 коп.
Відповідач не сплатив позивачу заробітну плату за вересень 2020 року у сумі 653 грн 96 коп.
Позивач просив стягнути з відповідача на його користь:
-заробітну плату - 973,52 грн;
-вихідну допомогу при звільненні (ст. 44 КЗпП України) -11 449,86 грн;
-одноразову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію (за Галузевою угодою) - 34 349,58 грн;
-компенсацію за несвоєчасно виплачену зарплату (відповідно до ст. 34 Закону України «Про  оплату праці») - 17,17 грн;
-компенсацію за невикористану  відпустку - 5 279,20 грн;
-допомогу у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФССУ) - 356,59 грн;
-допомогу у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (за рахунок відповідача) - 1 516,10 грн;
та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27 листопада 2020 року по день ухвалення судом рішення у справі, виходячи з його середньоденної заробітної плати, без утримання податків та обов`язкових зборів; понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 1 500 грн. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку в сумі 11 449,68 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 19 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь ОСОБА_1 належну та несплачену при звільненні суму у розмірі 42 207,68 гривень, допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь ОСОБА_1 заробітної плати у сумі 11 449,68 грн. 
Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 28 листопада 2021 року по 19 травня 2021 року у розмірі 56 000 гривень та витрати по сплаті судового збору у сумі 823,11 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що судом встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання належних йому при звільненні сум заробітку у строки, зазначені в ст. 117 КЗпП України. 
Нараховані грошові кошти на момент звільнення склали 55 607,08 грн, сума до сплати у листопаді 2020 року складає 43 933,69 грн. При цьому платіжним дорученням №67 від 18 грудня 2020 року підприємством сплачено 1 159 грн 51 коп. та платіжним дорученням №1001 від 22 лютого 2021 року перераховано 1 220 грн 46 коп., що не оспорюється сторонами.
Станом на 19 квітня 2021 року позивачу не перераховано 42 207 грн 68 коп.
Вказані порушення тягнуть за собою передбачену ст. 117 КЗпП України відповідальність у вигляді необхідності виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Визначаючи розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд врахував встановлені обставини справи, позицію сторін та докази, надані на обґрунтування їх доводів та заперечень, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, період затримки виплати такої заборгованості.
Суд взяв до уваги розмір середньоденного заробітку позивача ОСОБА_1 , який відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №968 від 22 квітня 2021 року становить 532 грн 55 коп., та кількість днів, за яку має бути оплачений середній заробіток, а саме 116 робочих днів, та не погодився із розрахунком, наданим стороною позивача, оскільки встановив наявність арифметичних помилок.
Виходячи з проведеного судом розрахунку, за час затримки розрахунку з позивачем середній заробіток становить 61 775 грн 80 коп.,  проте, судом першої інстанції зменшено розмір відшкодування до 56 000 грн, які суд вважав за доцільне стягнути, виходячи з балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
18 червня 2021 року відповідач ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» подало апеляційну скаргу на рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 19 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило змінити рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зменшити розмір стягнутої суми до 50 відсотків, та відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що на час ухвалення рішення підприємство в повному обсязі розрахувалось із позивачем, сплативши йому заборгованість по заробітній платі, та не надав належної оцінки фінансово-господарському стану підприємства, відсутності грошових коштів, оскільки покупці вугільної продукції не в повному обсязі розраховуються з підприємством за поставлену вугільну продукцію, у зв`язку з чим підприємство не мало можливості розрахуватися з позивачем у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.
Заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку не є співмірним відносно до заборгованості із заробітної плати перед позивачем в розмірі 42 207,68 грн, оскільки така заборгованість виникла не з причин, які залежали від підприємства. 

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Позивач ОСОБА_1 з 19 серпня 1991 року по 27 листопада 2020 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаске №1» та був звільнений 27 листопада 2020 року наказом №209-к від 30 листопада 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 02 вересня 1988 року (а.с. 19-20).
Нараховані грошові кошти на момент звільнення склали 55 607,08 грн. Сума до сплати у листопаді 2020 року складає 43 933,69 грн, з них: 
- 1 159,51 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №67 від 18 грудня 2020 року (а.с. 22);
- 1 220,46 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №1001 від 22 лютого 2021 року (а.с. 23).
Станом на 19 квітня 2021 року позивачу не виплачено 42 207,68 грн.
Середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення склала 532,55 грн (а.с. 33).
Відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №968 від 22 квітня 2021 року станом на 19 квітня 2021 року ОСОБА_1 не перераховано 42 207,68 грн, тобто за період з 27 листопада 2020 року позивачу було перераховано 2 379,97 грн платіжними дорученнями №67 від 18 грудня 2020 року та №1001 від 22 лютого 2021 року.

Рух справи у суді апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 червня 2021 року справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Пономарьова О.М. (доповідач), Зайцева С.А., Лісовий О.О.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 05 липня 2021 року апеляційна скарга ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» залишена без руху для усунення недоліків апеляційної скарги та сплати судового збору.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. 
Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судове рішення оскаржується в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56 000 грн, у зв`язку з чим апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення в апеляційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником в апеляційній скарзі.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу.
При цьому визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.     
Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений 27 листопада 2020 року, про що свідчить запис в трудовій книжці, тобто останнім днем його роботи є 27 листопада 2020 року.
З наданих письмових доказів вбачається, що з позивачем не проведений відповідачем розрахунок, а саме позивачу на момент звільнення нараховано:
- допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФСС) - 1 516 грн 10 коп.
- допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (за рахунок підприємства) - 1 516 грн 10 коп.
- заробітна плата - 1 479 грн 07 коп.
- компенсація за невикористану щорічну відпустку - 5 279 грн 20 коп.
- вихідна допомога при звільненні - 11 449 грн 86 коп.
- одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію - 34 349 грн 58 коп.
- компенсація за несвоєчасно виплачену зарплату - 17 грн 17 коп.
Утримання з нарахованих грошових коштів склали 11 673 грн 39 коп.
Сума до сплати у листопаді 2020 року становила 43 933 грн 69 коп. (а.с.33)
Розрахунок з позивачем на час звернення до суду з позовом 06 квітня 2021 року не проведено.
Згідно з платіжним дорученням №67 від 18 грудня 2020 року підприємством сплачено     1 159 грн 51 коп. та платіжним дорученням №1001 від 22 лютого 2021 року перераховано 1 220 грн 46 коп.(а.с. 34, 35). 
Залишок заборгованості становить 42 207 грн. 68 коп., який на час ухвалення судового рішення 19 травня 2021 року позивачу не виплачений.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що на час ухвалення рішення підприємство розрахувалося з позивачем є необгрунтованими, оскільки доказів проведення розрахунку з позивачем до суду не надано.
Передбачений ч. 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Оскільки закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, то у разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).
Середньоденний заробіток позивача складає 532 грн. 55 коп. (а.с.33), що не оспорюється сторонами, час затримки розрахунку становить 116 робочих дня на час ухвалення рішення суду першої інстанції, тому загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 61 775,80 грн.
Суд першої інстанції зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 56 000 грн, врахувавши при цьому розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за станом здоров`я та не має інших джерел доходу, а ніж заробітна плата.
Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Розмір компенсації, визначеної судом позивачу складає 56 000 грн та не значно перевищує суми, що належала позивачу при звільненні, тому апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильності судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі  56 000 грн та зменшення його на 50%. 
В прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, проте зазначене питання не було предметом судового розгляду у суді першої інстанції, оскільки позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди не заявлялись.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст. 89, 263-264 ЦПК України і дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог.
Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави задоволення апеляційної скарги відповідачем не надано.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. 
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» залишити без задоволення.
Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 19 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено 18 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                                                  О.М. Пономарьова

Судді                                                                                                                С.А. Зайцева 

                                                                                                                        О.О. Лісовий