ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року	Львів	Справа № 460/1898/20 пров. № А/857/10483/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
 головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
 суддів          -                                                    Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,
 з участю секретаря судового засідання –    Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі № 460/1898/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції – Дорошенко Н. О.,
час ухвалення рішення – 26.02.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 02.03.2021 року,

                                                      в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови нарахувати та виплатити їй за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року та починаючи з 01 січня 2016 року без обмеження кінцевим строком, згідно зі статтями 39, 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, а також додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірі 30 процентів мінімальної пенсії за віком; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй доплату до пенсії та додаткову пенсію в означеному розмірі за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року та починаючи з 01 січня 2016 року без обмеження кінцевим строком.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), у розмірі, визначеному статтею 51 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо ненарахуванння та невиплати ОСОБА_1 з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період з 1 січня 2014 року по 2 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), у розмірі, визначеному статтею 51 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що дорівнює 30% мінімальної пенсії за віком (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом, встановлений статтею 122 КАС України. Так, пенсія є періодичним, щомісячним платежем, а тому позивач могла своєчасно дізнатись про порушення своїх прав, однак звернулася з позовом лише 05 березня 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст.122 КАС України. При цьому, апелянт звертає увагу, що виплата позивачу пенсії у спірний період здійснювалась у встановленому законом розмірі, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, згідно з положеннями ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1995 року перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду, отримує пенсію за віком та є непрацюючим пенсіонером.
ОСОБА_1 з 16 січня 1980 року по даний час зареєстрована та постійно проживає в с.Великі Озера Дубровицького району Рівненської області, що підтверджується відміткою в паспорті серії НОМЕР_1 , виданому 17 липня 2000 року Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області на ім`я ОСОБА_1 .
Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106, с.Великі Озера Дубровицького району Рівненської області з 2004 року відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 03 жовтня 1996 року Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є особою, постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2).
У грудні 2019 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про здійснення перерахунку та виплати їй підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території зони радіоактивного забруднення, а також додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, віднесеним до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачені статтями 39, 51 Закону №796-XII.
Листом ГУ ПФУ в Рівненській області від 23 січня 2020 року №К-5695/07.1-59 на звернення позивача повідомлено про відсутність підстав для проведення перерахунку підвищення до пенсії та додаткової пенсії.
За змістом довідки про перебування на обліку від 26 березня 2020 року №669/04-3-16 та особового рахунку № НОМЕР_3 від 27 березня 2020 року, позивач у період з 01 січня 2014 року по даний час перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду як непрацюючий пенсіонер; у період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року отримувала підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території зони радіоактивного забруднення, передбачене статтею 39 Закону №796-XII, в сумі 10,50 грн, а додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачену статтею 51 Закону №796-XII, у період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року та з 01 січня 2016 року по даний час - в сумі 170,82 грн.
Також, судом встановлено, що з 01 січня 2016 року підвищення до пенсії, передбачене статтею 39 Закону №796-XII, позивачу не призначене та не виплачується, оскільки діючою нормою Закону №796-XII з 01 січня 2015 року передбачено право на таке підвищення лише громадянам, які працюють у зоні відчуження.
Не погодившись із відмовою відповідача у перерахунку і виплаті вказаних вище додаткової пенсії та підвищення до пенсії у спірний період, позивач звернулась в суд з цим позовом. 
Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру виплат, дійшов висновку про те, що застосуванню підлягає саме статті 39, 51 Закону 796-XII, а не Порядок №1210, які істотно звужують обсяг, встановлених законом прав. Також, суд вважав, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону №796-ХІІ, з 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання доплати до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону №796-ХІІ. Крім того, суд вважав, що пенсійні виплати не одержані у власність особи з вини адміністративного владного органу підлягають виплаті за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Даючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вказує на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені     Законом України №1058-IV від 09 липня 2003 року “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Відповідно до статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на  Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього   Закону,  законів України “Про недержавне пенсійне забезпечення”, “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Ч.1 статті 9 Закону №1058-IV  встановлено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
П.13 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону №1058-IV встановлено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та цього  Закону  призначається одна пенсія за її вибором.
Нормами   Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року визначено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Відповідно до положень статті 49 Закону № 796-ХІІ пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Отже, законодавцем надано право особі обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним  Законом №1058-IV  або спеціальним Законом №796-ХІІ.
Статтею 39 Закону №796-ХІІ, з врахуванням Рішення Конституційного Суду №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, передбачено, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата, зокрема, у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті.
Відповідно до статті 51 Закону №796-ХІІ, з врахуванням Рішення Конституційного Суду №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, особам, віднесеним до категорії 2, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначається у розмірі 30 процентів мінімальної пенсії за віком.
Дія норм статей 39, 51 Закону №796-ХІІ неодноразово обмежувалася законодавцем у законах про Державний бюджет України шляхом делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення порядку та розміру доплати до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачених вказаними статтями, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на відповідний календарний рік.
Так, Законом України № 3491-VI від 14 червня 2011 року “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2011 рік” розділ VII “Прикінцеві положення” Закону України “Про державний бюджет України на 2011 рік” доповнено пунктом 4, яким встановлено, зокрема, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (пункт 7).
Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011  пункт 4 розділу VII “Прикінцеві положення” Закону України “Про Державний бюджет України на 2011 рік” від 23 грудня  2010 року №2857-VI з наступними змінами визнано конституційним.
На виконання пункту 7 Закону України № 3491-VI  Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 06 липня 2011 року № 745 “Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету”, яка набрала чинності з 23 липня 2011 року, яка діяла до 01 січня 2012 року, та якою встановлювались розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбаченої статтею 51 Закону №796-ХІІ, підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, передбаченого статті 39 Закону №796-ХІІ.
Також,  Постановою Кабінету Міністрів України №1210 від 23 листопада 2011 року “Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який визначав механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статей  54 і 57 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Відповідно до положень вказаного Порядку підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, передбачене статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, здійснюється в таких розмірах, зокрема, тим, що проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, - 10,5 грн. Щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” виплачується у таких розмірах до прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, зокрема, особам, що належать до категорії 2 - з 1 січня 2012 р. 15 відсотків, з 1 липня 2012 р. - 18 відсотків.
У подальшому, з врахуванням змін, внесених згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 112 від 25 березня 2014 року, Порядком №1210 встановлювалось, що щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” виплачується у таких розмірах, зокрема, особам, що належать до категорії 3 - 170,82 грн.
Разом з тим,  Закон України № 719-VII від 16 січня 2014 року “Про Державний бюджет України на 2014 рік”, який набрав чинності з 01 січня 2014 року, не встановлював будь-яких обмежень з приводу застосування статей 39, 51 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Таким чином, починаючи з 01 січня 2014 року законодавцем жодних змін чи обмежень для застосування розмірів доплат та додаткових пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлених статтями  39  та  51 Закону №796-ХІІ  встановлено не було, а тому, враховуючи принцип пріоритетності законів над підзаконними нормативно-правовими актами, застосуванню підлягали саме вказані норми Закону №796-ХІІ, а не Порядку №1210.
У подальшому обмеження дії норм статей 39, 51 Закону №796-ХІІ у 2014 році відбулося після прийняття  Закону України № 1622-VII від 31 липня 2014 року  “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2014 рік”, який набрав чинності 03 серпня 2014 року та яким розділ “Прикінцеві положення” Закону України №719-VII від 16 січня 2014 року “Про Державний бюджет України на 2014 рік” доповнено, зокрема, пунктом 6-7, згідно з яким норми і положення ст.ст.20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2014 рік.
Таким чином, починаючи з 03 серпня 2014 року Кабінету Міністрів України надано повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями 39, 51 Закону №796-ХІІ, розміри доплат до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно з абзацом 8 пункту 4 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання  Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.
Так, як на цей час залишався чинним Порядок №1210, а Закон України № 1622-VII від 31 липня 2014 року “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2014 рік” прийнято пізніше Закону №796-ХІІ, то саме положення Закону України №719-VII від 16 січня 2014 року та вказаного Порядку підлягали пріоритетному застосуванню до спірних відносин з 03 серпня 2014 року.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2016 року в справі №285/4300/14-а, а також у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі №619/2262/17.
Отже, в період з 01 січня по 02 серпня 2014 року пенсійний орган повинен нараховувати та виплачувати пенсію позивачу в розмірі, визначеному статтями  39, 51 Закону № 796-ХІІ, а не Порядком №1210.
Разом з тим, необхідно зазначити, що відповідно до частин 1,2 статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч.3 статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з  дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тому, на думку колегії суддів, для  визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений  законом  строк звернення до суду. В той же час,  триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Також колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами  законом  передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.   Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття “дізнався” та “повинен був дізнатись”.
Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених  її прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі  № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Як вбачається з матеріалів справи, з адміністративним позовом про здійснення перерахунку та виплати пенсії за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку лише 05 березня 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого  статтею 122 КАС України.
Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень  статті 123 КАС України  та залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року по 05 вересня 2019 року згідно зі статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії в означеному розмірі за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року по 05 вересня 2019 року; визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі 30 процентів мінімальної пенсії за віком згідно статті 51 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову пенсію в означеному розмірі за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року. 
Вказана правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин положень статей  122,  123 КАС України  узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі  №510/1286/16-а та постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.
За таких обставин, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України є підставними та обґрунтованими.
Вирішуючи спір у частині позовних вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до статі 39 Закону №796-XII, за період з 05 вересня 2019 року, колегія суддів враховує таке.
01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року №76-VIII “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України”, пп.7 п.4 розділу І якого виключено, зокрема, статтю 39 Закону №796-XII.
04 лютого 2016 року прийнято Закон України “Про внесення зміни до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №987-VIII, який згідно з розділом ІІ “Прикінцеві положення” набрав чинності з 01 січня 2016 року і який включив до Закону №796-ХІІ статтю 39 такого змісту: “громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України”.
Дана адміністративна справа в частині позовних вимог щодо протиправності відмови пенсійного органу у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 з 05 вересня 2019 року підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до статі 39 Закону №796-XII, відповідає ознакам типової справи, які визначені Верховним Судом при розгляді зразкової справи №240/4937/18 (№Пз/9901/55/18), а саме: позивачами у них є пенсіонери, які мають статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; відповідачем у них є один і той самий суб`єкт владних повноважень (територіальний орган Пенсійного фонду України), на пенсійному обліку якого перебувають позивачі; спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (у зв`язку з невиплатою територіальним органом Пенсійного фонду України підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, встановленого частиною другою ст.39 Закону №796-XII); позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (по-різному висловлені, але однакові по суті: визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам).
Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Відтак, при вирішенні даної справи колегія суддів враховує правові висновки, викладені в рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у зразковій справі №240/4937/18 (№Пз/9901/55/18), та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у цій справі (провадження №11-150заі19).
Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 пп.7 п.4 розділу І Закону України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28 грудня 2014 року №76-VIII визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Отже, вказаним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону №796-XII, яка із 17 липня 2018 року є чинною у редакції до 01 січня 2015 року.
Тобто, з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17 липня 2018 року №6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ (в редакції до 01 січня 2015 року), - тобто в розмірі двох мінімальних заробітних плат.
Таким чином, починаючи з 17 липня 2018 року не нарахування та невиплата позивачу підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-ХІІ, є протиправною бездіяльністю Головного управління ПФУ в Рівненській області. Однак, з врахуванням того, що адміністративний позов про здійснення перерахунку та виплати пенсії за період по 04 вересня 2019 року включно підлягає залишенню без розгляду, тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, за період з 05 вересня 2019 року (в межах строку, встановленого ст. 122 КАС України).
З урахуванням наведеного, доводи апелянта є підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.
Оскільки рішення суду першої інстанці\ в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується, а тому колегія суддів відповідно до положень ч.1 ст.308 КАС України не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги та пергляду рішення суду першої інстанції в цій частині.
Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього    Кодексу.
З урахуванням наведеного вище колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог відповідно до вимог статті 319 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про залишення позову без розгляду в частині та часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав; в решті - залишити без змін. 
Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
        
                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі № 460/1898/20 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року по 04 вересня 2019 року залишити без розгляду. 
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 з 05 вересня 2019 року підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, передбаченої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28 лютого 1991 року. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 починаючи з 05 вересня 2019 року підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28 лютого 1991 року, у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік) з врахуванням виплачених сум. 
У решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі № 460/1898/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 13 серпня 2021 року.