Справа № 344/2794/21 
Провадження № 22-ц/4808/1236/21 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:                  Девляшевського В.А., Бойчука І.В. 
секретаря          Капущак С.В.
з участю         представника         Івано-Франківської міської ради Тарновської І.Я.
        ОСОБА_1 його представника адвоката Говзана М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Івано-Франківської міської ради Тарновської Ірини Ярославівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Бабій О. М. у  м. Івано-Франківську, повний текст складено 29 червня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява з врахуванням уточнених позовних вимог, мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з КП «Муніципальна варта», наказом начальника КП «Муніципальна варта» від 25 березня 2019 року його було звільнено з роботи. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2020 року скасовано наказ начальника КП «Муніципальна варта» про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновлено його на роботі на посаді заступника начальника – начальника відділу охорони об`єктів комунального майна КП «Муніципальна варта», стягнуто з КП «Муніципальна варта» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2019 року до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі виконано не було керівником КП «Муніципальна варта». 11 лютого 2021 року КП «Муніципальна варта» припинено на підставі рішення засновника – Івано-Франківської міської ради. Оскільки саме з вини КП «Муніципальна варта» відбулась затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі, тому є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП за період з 10 березня 2020 року по 11 лютого 2021 року в сумі 102 382 грн 02 коп. Належним відповідачем у справі є Івано-Франківська міська рада у відповідності до ст. 240-1 КЗпП, оскільки саме вона була засновником КП «Муніципальна варта». Просив стягнути з Івано-Франківської міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 березня 2020 року по 11 лютого 2021 року в розмірі 102 382 грн 02 коп.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 11 березня 2020 року по 11 лютого 2021 року включно в розмірі 101 069 (сто одну тисячу шістдесят дев`ять) гривень 43 копійки з утримання обов`язкових платежі та внесків та в користь держави судовий збір в розмірі 1 010 (одна тисяча десять) гривень 69 копійок.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник Івано-Франківської міської ради Тарновська І. Я. подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового про відмову задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Апелянт вказує, що передчасним є висновок суду про те, що Івано-Франківська міська рада відповідає за зобов`язання КП «Муніципальна варта». Так, відповідно рішення Івано-Франківської міської ради від 18 грудня 2019 року №40734 «Про припинення комунального підприємство Муніципальна варта» було припинено комунальне підприємство «Муніципальна варта» шляхом його ліквідації. Відповідно до ч. 3 ст. 96 ЦК України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язанням юридичної особи. Івано-Франківська міська рада не виплачувала заробітну плату ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для виплати саме міською радою середнього заробітку за час вимушеного прогулу Таким чином є безпідставними заявлені позовні вимоги до Івано-франківської міської ради тільки через те, що міська рада здійснює управління майном, що належить до комунальної власності територіальної громади. 
03 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що Івано-франківська міська рада будучи засновником комунального підприємства «Муніципальна варта», у зв`язку з ліквідацією підприємства, відповідно до ст. 240-1 КЗпУ є належним відповідачем у справі.
У судовому засіданні представник Івано-Франківської міської ради Тарновська І. Я. апеляційну скаргу підтримала, просить задовольнити цю скаргу.
ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив. Вважає рішення суду законним та обгрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття рішення про поновлення позивача на роботі КП «Муніципальна варта» не існувало. Засновником КП «Муніципальна варта» була Івано-Франківська міська рада, вона здійснює управлінням майном підприємства, яке залишилось ліквідоване підприємством, тому саме Івано-Франківська міська рада повинна відповідати за невиконані зобов`язання ліквідованого підприємства. Розмір середнього заробітку ОСОБА_1 встановлений рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року та складає 437 грн 53 коп. в день. Період невиконання рішення суду про поновлення на роботі становить із 11 березня 2020 року по 11 лютого 2021 року включно (день коли внесено запис про припинення юридичної особи), тобто 231 робочий день. Загальний розмір середнього заробітку становить 101 069 грн. 43 коп. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки вона є необґрунтована та сам позивач її не підтримує.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2020 року визнано незаконним та скасовано наказ начальника КП «Муніципальна варта» №70 про звільнення 25.03.2019 року з роботи позивача. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника - начальника відділу охорони об`єктів комунального майна КП «Муніципальна варта» з 25.03.2019 року. Стягнуто з КП «Муніципальна варта» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.03.2019 року по 10.03.2020 року, з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. Стягнуто з КП «Муніципальна варта» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць звернуто до негайного виконання.
Вказане рішення набрало законної сили 10 листопада 2020 року на підставі постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, якою змінено рішення суду від 01 березня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначено суму до стягнення 105 444 грн. 73 коп. (а.с.24-34).
На виконання рішення суду від 01 березня 2020 року в частині негайного виконання було видано виконавчий лист.
Інші виконавчі провадження про стягнення моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2019 року по 10 березня 2020 року в сумі 105 444 грн. 73 коп. було завершено 02 лютого 2021 року та 08 лютого 2021 року відповідно на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: фактичне повне виконання рішення суду (а.с.51).
Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2020 року щодо поновлення ОСОБА_1 не виконано. 
У зв`язку з цим розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020090010002585 за ч.2 ст.382 КК України (а.с.35).
Рішенням Івано-Франківської міської ради  №407-34 від 18.12.2019  року  припинено  господарську  діяльність комунального підприємства  «Муніципальна варта» (код ЄДРПОУ 40688537), що знаходиться за адресою вул. Галицька, 126,б м. Івано-Франківськ шляхом його ліквідації (а.с.76). 
Рішенням Івано-Франківської міської ради  №128-40  від 22.05.2020  року затверджено ліквідаційний  баланс  комунального підприємства «Муніципальна варта» (а.с.53,54). 
11  лютого 2021 року до Єдиниго державного реєстру  юридичних, фізичних осіб підприємців та  громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особ комунального підприємства «Муніципальна варта» на підставі рішення власника (а.с.55).
У відповідності до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.  
Встановлено, що в порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, КП «Муніципальна варта» рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2020 року про поновлені ОСОБА_1 на на роботі не виконано.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
При таких обставинах, суд першої інстанцій, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, встановивши обставини справи, що мають істотне значення для розгляду  справи, дійшов обґрунтованого висновку що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2020 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі, яке не виконано має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини третьої статті 96 ЦК України засновник юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, крім випадків встановлених установчими документами та законом.
Як роз`ясненено в абзаці другому пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадку, коли працівника звільнено без законних підставабо з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що учасник (засновник) юридичної особи Івано-Франківська міська рада не відповідає за зобов`язанням юридичної особи КП «Муніципальна варта», оскільки згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 12 березня 2020 року №358 майно комунального підприємства «Муніципальна варта» передано Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою, тобто фактично вступило в управління майном комунального підприємтсва та мало місце ліквідація, то власник (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи) зобов`язаний виплатити працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Івано-Франківської міської ради Тарновської Ірини Ярославівни залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.
Повний текст складено 17 вересня 2021 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк
                                                               І.В.Бойчук
В.А.Девляшевський