ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року 
м. Черкаси   

Справа № 712/11174/19		
Провадження № 22-ц/821/1077/21		
категорія: 301030300	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,
секретаря - Анкудінова О. І.,
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Давигори Світлани Анатоліївни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у складі: головуючого судді Казидуб О. Г., повний текст рішення складено 23 березня 2021 року, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 23.03.2016 між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
За час шлюбу за спільні кошти 06.07.2018 ними придбано майно, а саме: автомобіль KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 . На час звернення в суд з позовом автомобіль знаходився у користуванні відповідача.
Вважає, що вказаний автомобіль придбаний у шлюбі тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу.
Зазначає, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, так як кошти на його придбання були накопичені під час шлюбу, а саме: частину коштів було подаровано гостями весілля, 2800 доларів США надали батьки позивачки, 3000 доларів США було взято з дитячих грошей (коштів які виплачуються при народженні державою, та подарованих їй на день народження та хрестини їхніми родинами), 7800 доларів США було отримано за продаж по дорученню автомобіля OPEL ASTRA 2012 р.в., сірого кольору, який в подальшому був перереєстрований 24.10.2018 на покупця і ще 6000 доларів США надала мати відповідача.
Також зазначала, що договір позики грошових коштів від 02.07.2019 вважає незаконним та таким що не відповідає вимогам законодавства України, так як підстав для укладання даного договору не було, коштів для придбання автомобіля KIA SPORTAGE вистачало, а тому кошти отримані при укладанні договору позики грошових коштів не були використанні на придбання вищевказаного автомобіля, а були використані на власні потреб відповідача.
Згоду на укладання даного договору вона не надавала, так як взагалі не знала про його існування.
Вважає даний договір не дійсним, так як він був укладеним без її згоди, як іншого з подружжя, так як цей договір виходить за межі дрібного побутового, а тому не міг бути укладений без згоди іншого із подружжя.
Крім того, відповідно до відповіді на запит №155474 від 17.08.2019, який було отримано з Єдиного державного реєстру МВС, вбачається, що на ім`я відповідача станом на 03.09.2008 зареєстровано ще один транспортний засіб, Opel Astra, 2008 р.в., який придбано ним до реєстрації шлюбу, та належить відповідачу на праві особистої власності.
Таким чином, у разі позбавлення відповідача права на частку у спільному майні, інтересам останнього не буде завдано шкоди. Крім того, даний транспортний засіб не використовується відповідачем у його трудовій діяльності та не є для нього джерелом доходу.
Вона бажає залишити автомобіль KIA SPORTAGE, д.н.з. НОМЕР_1 , який є неподільною річчю в своєму користуванні та володінні.
Вказувала, що автомобіль їй потрібен для задоволення потреб їхньої з відповідачем дитини, для можливості забезпечити дитині гармонійний та повноцінний розвиток, пов`язаний з навчанням, відвідуванням дитячого садка, лікарів, гуртків тощо, з врахування існуючої пандемії та з метою уникнення пересування в загальному транспорті, існує необхідність у встановленні порядку користуванні транспортним засобом.
Неодноразово змінюючи позовні вимоги, остаточно просила: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину автомобіля KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 ; встановити наступний порядок користування належним на праві спільної власності майном, а саме автомобілем KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 : ОСОБА_1 користується транспортним засобом кожного тижня кожного місяця з понеділка по п`ятницю 20 год 00 хв.; ОСОБА_2 користується транспортним засобом KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 кожного місяця, кожного тижня з 20 год 00 хв п`ятниці по 20 год 00 хв неділі, враховуючи обставини, що можуть виникнути.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб KIA SPORTAGE 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля KIA SPORTAGE 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 та визнати право власності на 1/2 частину автомобіля KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .
Решті позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, щоавтомобіль KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки придбаний в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти подружжя. При цьому, суд відхилив доводи відповідача ОСОБА_2 щодо придбання автомобіля KIA SPORTAGE, д.н.з. НОМЕР_1 не за спільні кошти подружжя, вказуючи на їх спростування постановою Черкаського апеляційного суду від 25.08.2020 у справі № 711/593/20.
Вирішуючи питання про поділ спірного автомобіля, який є об`єктом права спільної сумісної власності, суд виходив із положень ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України, при цьому зазначаючи, що обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток подружжя судом не встановлено.
Відмовляючи у задоволенні вимог щодо визначення порядку користування автомобілем, суд виходив із їх передчасності, оскільки позивачем не надано суду доказів, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення нею правомочностей по користуванню та розпорядженню належного на праві власності майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 22 квітня 2021 року, вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_2 – адвокат Давигора С. А. просила суд скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Мотиви апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав правову оцінку тому, що позивач свої обов`язки перед кредитором не виконала, тому право вимагати поділу майна не може. У випадку погашення боргу перед кредитором, суд би міг дійти висновку про поділ майна.
Вважає, що суд першої інстанції врахував лише час набуття майна у спільну власність, залишив поза увагою джерело набуття даного майна і те, що навіть встановлений судом обов`язок погасити борг перед кредитором позивач не виконала. 
Судом першої інстанції не враховано також і те, що невизнання позивачем обставин повернення боргу за договором позики свідчить про відсутність у неї права на поділ майна, яке придбано за дані кошти. 

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 – адвокат Мельніченко А. М. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що суд першої інстанції правомірно застосував норми сімейного законодавства щодо виниклих правовідносин.
Скаржник не позбавлений права звертатись з окремим позовом стосовно грошового зобов`язання, хоча при виниклих обставинах (перекредитацію) це не можливо, адже дані грошові кошти отримані не в шлюбі.
Вважає, що апеляційна скарга не містить посилання на ті обов`язкові складові, які в собі містить ст. 376 ЦПК України, що в свою чергу позбавляє суд апеляційної інстанції скасувати по суті законне, обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 23 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище у чоловіка та дружини – ОСОБА_4 (т.1 а.с. 7).
Відповідно до ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 травня 2019 року відкрито провадження у справі № 712/4702/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (т.1 а.с. 8-9).
04.07.2018 року між ПрАТ «Черкаси-Авто» та ОСОБА_2 було укладеного договір № 214127-Y05460 купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% передоплати, а саме автомобіль KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору за 641212 грн з урахуванням ПДВ – 106868,67 грн, що еквівалентно 20900,00 євро (т. 1 а.с. 56-57).
Згідно видаткової накладної № hk25231129 від 06.07.2018 ОСОБА_2 сплатив на користь ПрАТ «Черкаси-Авто» 641212,00 грн з урахуванням ПДВ – 106868,67 грн, як передоплату згідно договору №214127-Y05460 від 04.07.2018 за купівлю автомобіля KIA SPORTAGE, 2018 року випуску (т.1 а.с. 58).
Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 11.07.2018 серія НОМЕР_3 ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль KIA SPORTAGE, 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 (т.1 а.с. 55).
Згідно договору позики грошових коштів від 02.07.2018, ОСОБА_5 (позикодавець) передала у власність ОСОБА_2 (позичальник) строком до 01 травня 2019 року грошові кошти у сумі 642000 грн. Пунктом 3 договору позики визначено, що вона є цільовою і має бути використана на придбання автомобіля KIA SPORTAGE, 1.7 D LХ2WD, білого кольору, 2018 року випуску (т.1 а.с. 59).
Відповідно до розписки ОСОБА_5 від 13 жовтня 2020 року, ОСОБА_2 повернув їй кошти за договором позики грошових коштів від 02 липня 2018 року у розмірі 650000 грн, які вони обумовили шляхом врегулювання до повернення за взаємною згодою (т.1 а.с. 235).
Згідно договору позики грошових коштів від 12.10.2020, ОСОБА_6 (позикодавець) надав ОСОБА_2 (позичальник) грошові кошти у сумі 650000 грн на строк два роки з моменту реальної передачі всієї грошової суми (т.1 а.с. 233).
З розписки від 12.10.2020 вбачається, що ОСОБА_6 передав ОСОБА_2 650000 грн (т.1 а.с. 234).
Постановою Черкаського апеляційного суду від 25.08.2020 у справі №711/593/20 у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних та пені скасовано рішення Придніпровського районного суду від 14.04.2020 та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 залишено без задоволення (т.1 а.с. 212-213).
Предметом розгляду справи №711/593/20 був договір позики грошових коштів від 02.07.2018, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Під час розгляду справи було встановлено, що передані в позику одному з подружжя грошові кошти після їх фактичного одержання стають спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, за обставин цієї справи кошти відповідач реально отримав та використав їх на придбання автомобіля KIA SPORTAGE, тобто в інтересах сім`ї, що наразі не спростовано сторонами належними та допустимим доказами.

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Давигора С. А. та представника ОСОБА_1 – адвоката Мельніченко А. М., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, проте в апеляційній скарзі особа, яка подала апеляційну скаргу, просять рішення першої інстанції скасувати повністю, тому предметом апеляційного перегляду є рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року у повному обсязі.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції загалом відповідає зазначеним вимогам закону.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно з ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Крім того, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).
Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний автомобіль відповідач посилався на те, що кошти на його придбання були отримані особисто ним в позику згідно договору позики грошових коштів від 02.07.2018, укладеного із ОСОБА_5 на суму 642000 грн. Пунктом 3 договору позики визначено, що вона є цільовою і має бути використана на придбання автомобіля KIA SPORTAGE, 1.7 D LХ2WD, білого кольору, 2018 року випуску.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ст. 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Отже, згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
У постанові від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19) Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.
У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19) зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст. 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.
З матеріалів справи вбачається, що автомобіль KIA SPORTAGE, 1.7 D LХ2WD, білого кольору, 2018 року випуску придбаний в період шлюбу.
Згідно наявного у матеріалах справи договору позики від 02.07.2018, який не був оспорений, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 642000 грн на придбання спірного автомобіля.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 25.08.2020 у справі №711/593/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних та пені було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 реально отримав та використав отримані за договором позики від 02.07.2018, укладеним із ОСОБА_5 , кошти на придбання автомобіля KIA SPORTAGE, тобто в інтересах сім`ї, що не спростовано сторонами належними та допустимим доказами. 
Даних про оскарження приведеної постанови суду апеляційної інстанції, з підстав незгоди з висновками суду, викладеними в ній, матеріали справи не містять.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, судовим рішенням було встановлено, що 02.07.2018 позика бралась саме в інтересах сім`ї на придбання спірного автомобіля.
ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції надав суду розписку, складену ОСОБА_5 про повернення їй ОСОБА_2 коштів за договором позики від 02 липня 2018 року у розмірі 650000 грн.
Доводи відповідача про те, що 13 жовтня 2020 року він повернув борг за договором позики від 02 липня 2018 року, за рахунок отримання нової позики від 12 жовтня 2020 року, тому автомобіль є його особистою власністю, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
На підставі викладеного, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільного майна подружжя щодо автомобіля KIA SPORTAGE, 1.7 D LХ2WD, білого кольору, 2018 року випуску, який є предметом спору.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що предметом даного спору є саме поділ спірного автомобіля, зустрічного позову про стягнення із ОСОБА_1 половини боргу за придбання спірного автомобіля відповідач не подавав, хоча отримання позики в інтересах сім`ї не позбавляє його можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення позики. 
Крім того, будь-яких доказів в підтвердження підстав відступу від засади рівності часток подружжя матеріали справи не містять, тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку про визнання за сторонами по 1/2 частині автомобіля KIA SPORTAGE 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .
Щодо встановлення порядку користування спірним автомобілем, то колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про передчаснісь заявлення даної вимоги, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). 
Отже, зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі автомобіля, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав.
Хоча судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що спірний автомобіль на час розгляду справи перебував у володінні та користуванні відповідача, проте він вважав його особистою власністю, що і стало підставою вказаного позову.
Однак, дана обставина не вказує на наявність підстав вважати, що відповідач в подальшому, після визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 автомобіля KIA SPORTAGE 2018 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , чинитиме позивачу перешкоди в користуванні спірним автомобілем.
Відповідно до вимог ч. 1, ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, підстави для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Давигори Світлани Анатоліївни залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук 

Л. В. Нерушак