УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 642/4057/19
провадження № 51-3764ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019220510001033, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова 06 квітня 2018 року за ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є його власністю, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 і ч. 3 ст. 357 КК України.
Суть питання
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 186 КК України строк 4 роки та у виді обмеження волі: за ч. 1 ст. 357 КК України на строк 1 рік; за ч. 3 ст. 357 КК України на строк 1 рік. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 і ч. 3 ст. 357 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються. 
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він разом з раніше невідомим йому ОСОБА_6 , 24 квітня 2019 року приблизно о 05 год 00 хв, знаходячись на відкритій ділянці місцевості у м. Харків (площа Привокзальна, 1), вступили в злочинну змову щодо відкритого викрадення чужого майна, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Так, підійшовши до ОСОБА_7 , по черзі стали наносити йому тілесні ушкодження ногами в область голови, який, внаслідок дій ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вже лежав на землі. Після чого, ОСОБА_5 наніс своєю лівою рукою потерпілому ОСОБА_7 ще три удари в обличчя та дістав з правої кишені куртки останнього мобільний телефон марки «Nокіа» моделі «6300», а з лівої верхньої кишені куртки грошові кошти, платіжну банківську карту АТ КБ «ПриватБанк» №  НОМЕР_1 , оформлену на ім`я потерпілого ОСОБА_7 , а також паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий 20 березня 2006 року Куп`янським МРВ УМВС України в Харківській області на ім`я потерпілого ОСОБА_7 . Зазначене майно, яке належить потерпілому одразу передав ОСОБА_6 , спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 2 тис. 800 грн.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду засуджений подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 13 травня 2021 року залишив вирок місцевого суду без змін. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання засудженому тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що засуджений погодився на розгляд справи в порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) під впливом працівників правоохоронних органів, до того ж, на його думку, суд не переконався у правильності розуміння засудженим змісту обвинувачення та добровільності його позиції. Крім того, захисник вважає, що суди не взяли до уваги докази, що призвело до незаконного засудження його підзахисного. Також захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки можливості призначення засудженому покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як видно з вироку місцевого суду, засуджений ОСОБА_5 , будучи допитаним в судовому засіданні, беззаперечно визнав себе винним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 і ч. 3 ст. 357 КК України, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінальних правопорушень, зазначивши час, місце, спосіб і мету їх вчинення. 
Враховуючи, що учасниками кримінального провадження подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаних злочинів не оспорювалися, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, при цьому роз`яснив сторонам наслідки такого рішення, що у такому випадку сторони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи.
Однак ОСОБА_5 не погодився з вироком суду першої інстанції і подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність вироку, просив його скасувати із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд, з урахуванням вищевказаних статей і того, що кримінальне провадження місцевим судом розглядалося відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, перевірив посилання й доводи, викладені в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування вироку, залишив вирок суду першої інстанції без змін, навівши при цьому відповідні аргументи для прийняття такого рішення. 
Так, апеляційний суд указав, що дотримуючись приписів ч. 3 ст. 349, ч. 2 ст. 394 КПК України, він не може переглядати фактичні обставини кримінального правопорушення, що визнані судом доведеними.
При цьому у своєму рішенні апеляційний суд зазначив про те, що з матеріалів кримінального провадження, зокрема технічного запису судового засідання від 29 липня 2019 року, вбачається, що місцевий суд перед прийняттям рішення про дослідження доказів у передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України порядку, попередньо з`ясував у обвинуваченого чи визнає він вину у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, на що ОСОБА_5 відповів, що визнає повністю. Після чого прокурор запропонував порядок визначений ч. 3 ст. 349 КПК України, проти якого не заперечували захисники як обвинуваченого ОСОБА_5 так і обвинуваченого ОСОБА_6 . Судом обвинуваченим роз`яснено положення ч. 3 ст. 349 КПК України, з чим останні погодилися. Обвинувачений ОСОБА_5 надавав суду пояснення щодо інкримінованих йому подій, крім того на запитання суду, підтвердив, що події відбувалися саме так, як це викладено в обвинувальному акті. Розкаявся у вчиненому.
Також, суд указав, що обвинуваченому була вручена пам`ятка про права та обов`язки, судовий розгляд було проведено за участі його захисника, роз`яснено запропонований стороною обвинувачення порядок дослідження доказів та наслідки у виді неможливості оскарження в апеляційному порядку тих обставин, які ніким не оспорювалися та не досліджувалися судом.
Таким чином, беручи до уваги, що апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту в частині неправильного застосування місцевим судом положень ч. 3 ст. 349 КПК України та дійшов висновку, що ОСОБА_5 розумів зміст пред`явленого йому обвинувачення і сторона захисту не заперечувала проти розгляду справи в спрощеному порядку, а тому Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника в цій частині.
Що стосується доводів захисника про те, що суд апеляційної інстанції взагалі не надав правової оцінки можливості призначення засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України, то вони є безпідставними. 
Як видно з наданої копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду, суд вказав, що не вбачає підстав для застосування статей 69, 75 КК України, з огляду на те, що призначене ОСОБА_5 місцевим судом покарання не є максимальним відповідно до санкцій інкримінованих правопорушень, а також враховуючи його особу, який відповідно до довідки про наявність судимостей був звільнений з установи виконання покарань 12 липня 2018 року та менше ніж через рік знову вчинив корисливі кримінальні правопорушення.
З такими висновками погоджується й Верховний Суд. 
Так, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, оскільки переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень попередніх інстанцій, вмотивованість їх висновків щодо призначеного ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону Верховний Суд не вбачає. 
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувались при постановленні рішень.
Інші доводи касаційної скарги захисника зводяться до незгоди сторони захисту з встановленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як відповідно до ч. 3 ст. 349, ч. 2 ст. 394 КПК України у цій справі учасники судового провадження позбавлені права оскаржити ці обставини в судах вищих інстанцій. 
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що захисник у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 13 травня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                     ОСОБА_3