Апеляційне провадження № 22-ц/824/10662/2021               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 вересня 2021 року                                                                                             м. Київ
Унікальний номер справи 753/2588/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Соколової В.В.,  за участю секретаря  судового засідання Сердюк К.О.,
сторони справи:
позивач -                               Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція»,
відповідачі:                           ОСОБА_1 ,
                                               ОСОБА_2 ,
                                               ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,
на рішення Дарницького районного суду м. Києва ухваленого 5 квітня 2021 року, постановлену  в приміщенні  суду під головуванням судді Комаревцевої Л.В., -
                                                                 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2021 року ТОВ «Євро-реконструкція» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що  відповідачі є співвласниками квартири  АДРЕСА_1 , товариство ж надає для зазначеного будинку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. З січня 2016 року відповідачі оплату за отримані послуги з централізованого опалення проводять  не в повному обсязі, в результаті чого  станом на 01.10.2020 у них утворилась заборгованість,яка становить 12 109,69 грн. 
Окрім цього, позивач посилається на те, що відповідачі як боржники, що прострочили виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язані також сплатити  борг з урахуванням інфляційної складової та трьох процентів річних.
З огляду на викладене вище, ТОВ "Євро-реконструкція" просило стягнути з відповідачів заборгованість з постачання гарячої води в сумі 12 109,69 грн., інфляційну складову  в сумі 1638,64 грн., 3% річних в сумі  891,43 грн. та судові витрати. 
Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 5 квітня 2021 року позовні вимоги ТОВ «Євро-реконструкція» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість з постачання гарячої води в сумі 12 109,69 грн., інфляційну складову боргу в сумі 16 38,64 грн., 3% річних в сумі  891,43 грн. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.
Не погодившись з  вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та, вказуючи на  порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та  ухвалити нове судове рішення відмову ТОВ «Євро-реконструкція» у задоволенні позову.
На обґрунтування  доводів апеляційної скарги вказує, що суд розглянув справу без виклику сторін та без належної правової оцінки  прийняв за основу заборгованості розрахунок, який складено без звірки взаєморозрахунків, безпідставно прийняв до уваги наданий договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води від 01.07.2014 в якому її підпис  є підробленим.
Між тим послуги щодо гарячого водопостачання та опалення надавались неякісно і умови надання послуг відповідачем з нею ніколи не погоджувалися.
Також суд не звернув увагу на пропуск позивачем строків позовної давності та  не застосовував наслідків щодо їх порушення. 
ОСОБА_1 вважає також, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки  задовольнив вимоги позивача про стягнення заборгованості за послуги постачання гарячої води, в той час, як в прохальній частині позову міститься вимога про стягнення заборгованості за гаряче водопостачання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Кравченко О.П. зазначає,що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону, а тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги, з підстав в ній викладених, підтримали та просили її задовольнити.
Інші відповідачі, які є членами сім`ї ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені за законом належно.
Представник позивача також належно повідомлений про розгляд справи, проте в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності.
Неявка  осіб, які приймають участь у справі та які  належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи,  не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та згідно  ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі  з січня 2016 року оплату за споживання  послуг, наданих позивачем, здійснювали несвоєчасно та не  в повному обсязі, а тому вважав  вимоги позивача доведеними. Обставин, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлено.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції,з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час виникнення оспорюваних правовідносин (далі - Закон), законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.
Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
У статті 19 Закону передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.
Відповідно до пункту 1 частини першої, пункту 5 частини третьої статті 20 Закону споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Такий правовий висновок зробив Верховний Суд  у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 661/3272/15-ц.
Хоч у ч. 1 ст. 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Відповідно до п. п. 4, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року №572, власник житла та наймач квартири зобов`язаний за рахунок власних коштів оплачувати всі витрати, пов`язані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території. Власники та наймачі квартир зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку.
Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, законодавством покладено обов`язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників).
Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.
Як вбачається матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,відповідачі є співвласниками квартири  АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.08.2004 року.
Відповідач ТОВ «Євро-реконструкція» здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_2 на підставі ліцензії від 01.06.2012 № 198.
01.07.2014 між ТОВ "Євро-реконструкція" та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №440007/11.
Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 01.10.2020 заборгованість відповідачів за отримані послуги становить 12 109,69 грн., інфляційна складова боргу складає 1 638,64 грн., а 3% річних  становлять  891,43 грн.
Відповідачка ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що  послуги з централізованого опалення квартири, співвласницею якої є вона, надавались на підставі укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення гарячого водопостачання від 01.07.2014, наданого ТОВ "Євро-реконструкція" на підтвердження своїх вимог, вона не укладала і  підпис, який в ньому міститься її не належить.
Проте, вказане твердження відповідача є безпідставним, оскільки заборгованість виникла не на підставі укладеного договору про надання послуг, а на підставі безпосереднього отримання відповідачами послуг у вигляді централізованого опалення та гарячого водопостачання .
ОСОБА_1 не оспорює той факт, що вона є співвласником квартири по  АДРЕСА_2 , а також того, що вона та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, а тому висновок суду  першої інстанції про стягнення  заборгованості солідарно з усіх співвласників квартири,  які  є безпосередніми споживачами послуг з централізованого опалення, за отримані послуги,  є законним.
В ч. 3 ст. 13 Конституції України передбачено, що власність зобов`язує.
Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, з огляду на вищенаведене очевидно, що не дивлячись на те, чи споживали відповідачі послуги з укладенням договору чи без його укладення, відповідачі зобов`язані у будь-якому випадку оплатити позивачу усі фактично спожиті ними послуги (з централізованого та гарячого водопостачання) у повному обсязі, якщо вони ними користувалися.
Статті 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.
Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Статтею 66 Житлового кодексу України визначено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (ст. 68 ЖК України).
Як вбачається, відповідно до п.1 договору №440007\11, виконавець (позивач) зобов`язується своєчасно надавати споживачу відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, 

постачання гарячої води, а споживач (відповідач) зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.
Відповідно до пп. 1 п. 2 договору, суб`єкти користування послугами: власник (наймач, орендар) житлового приміщення (квартири) та члени його сім`ї - 3 особи.
Відповідно до п. 9 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим.
Відповідно до п. 31 договору, цей договір укладається на строк до 01.07.2015 року і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.
Укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 договір про надання послуг на теперішній час є чинним і жодною із сторін не заявлено про його розірвання чи незаконність, а відповідно, взяті на себе згідно договору зобов`язання, відповідач ОСОБА_1 повинна виконувати в повному обсязі та належним чином.
Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Доводи відповідачки ОСОБА_1 про те, що неповна оплата за послуги з гарячого водопостачання проводились у зв`язку з неякісним поданням відвідачем послуг,апеляційний суд також визнає такими,що не грунтуються на вимогах закону, оскільки ці дії відповідача, не дивлячись на неодноразові її звернення  до останнього щодо невідповідності температури повітря в квартирі санітарним нормам, в установленому законом порядку не оскаржила.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, ураховуючи надані позивачем докази, зважаючи на те, що у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачі є споживачами комунальних послуг, проте обов`язок по оплаті наданих ТОВ «Євро-Реконструкція» послуг не виконували належним чином,що призвело до утворення заборгованості, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого  висновку  про  задоволення позовних вимог ТОВ "Євро-реконструкція".
Не впливають, при цьому на правильність висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про невірний розрахунок заборгованості, оскільки із наданих відповідачем ОСОБА_1 копій квитанції про часткову оплату комунальних послуг, а саме централізоване опалення та гаряче водопостачання, зазначені в квитанціях кошти враховані позивачем і  в його (позивача) розрахунку  зазначено про  зарахування цих коштів.
Щодо посилання відповідачки у апеляційній скарзі на незастосування судом першої інстанції наслідків спливу строків позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог слід зазначити наступне. 
Відповідно до ч. З ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Як вбачається судом першої інстанції встановлено, що за заявою відповідача ОСОБА_1 останній продовжувався  строк для подання відзиву по справі, однак відповідач ОСОБА_1 не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзиву на позовну заяву з викладом заперечень.
Крім цього, згідно долученого позивачем до матеріалів справи розрахунку ціни позову та бухгалтерської довідки про нараховані відповідачам кошти за отримані послуги з централізованого опалення, споживачі послуг по особовому рахунку НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , частково сплачували кошти за отримані послуги з централізованого опалення, зокрема у травні, грудні 2016 року, березні, квітні, листопаді, грудні 2017 року, березні, квітні, травні, листопаді, грудні 2018 року, січні, квітні, червні, листопаді та грудні 2019 року, січні, лютому та квітні 2020 року, а відповідно вказане свідчить про те, що відповідачі, згідно здійснених платежів, визнавали наявний у них обов`язок по сплаті коштів за отримані послуги та заборгованість й частково погашали її.
Згідно ч. 1 статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Таким чином, за встановлених обставин підстав для застосування судом першої інстанції наслідків спливу строків позовної давності до заявлених позовних вимог  не має.
Щодо посилання відповідачки про те,що суд першої інстанції вийшов за межі заявлені позивачем про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та стягнув заборгованість за послуги з постачання гарячої води, ці доводи  також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки як вбачається свої висновки суд обгрунтовував саме наданням послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Відповідно до 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 Разом з цим, зазначені вище доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 367 ЦПК України. 
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 5 квітня 2021 року залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повний текст постанови складено  24 вересня 2021 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: