ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5952/21 Справа № 210/704/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач – ОСОБА_1 
відповідач- Комунальне підприємство «Фармація» Криворізької міської ради»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року, ухваленого суддею Вікторович Н.Ю. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2021 року представник позивач ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Фармація» Криворізької міської ради» (далі - КП «Фармація» ДОР») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що позивач працювала у КП «Фармація» ДОР» з 01.06.1988 року по 06.06.1997 року на посаді фармацевта, підпадала під вплив на організм отруйних, наркотичних, сильнодіючих та інших лікарських препаратів. 
У 1997 році проведено розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння), за результатами якого складено акт розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4. 
Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини позивачу встановлено діагноз: Алергоз: хронічний субартрофічний ринофарингіт; кон`юктивіт, хронічний бронхіт з бронхоспастичним синдромом, дихальна недостатність І ступеню, кропивниця, набряк Квінке. 
Висновком ЛТЕК позивачеві вперше 16.09.1998 року встановлено 30% втрати працездатності, ІІІ групу інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням. 
Наступними переоглядами підтверджено ступінь втрати працездатності, останнім висновком МСЕК від 30.09.2008 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 30%, ІІІ групу інвалідності безстроково. 
У зв`язку з хронічним професійним захворюванням порушено звичний спосіб життя позивача, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичні напади задухи, які знімаються лише за допомогою медикаментозних препаратів, систематично турбує приступоподібний кашель, переважно в нічний час, що порушує сон та позбавляє її можливості нормально відпочивати, призводить до важкості та болю у грудній клітці, до головного болю, до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги в денний час, що має наслідком перебування в напруженому стані, стані роздратованості. Крім того, позивача турбують затерпання дистальних відділів кінцівок, набряк та почервоніння підошов, зниження апетиту. Виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональну втрату часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя , втрата працездатності призвела до відсутності у неї можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати тощо.
Просив суд стягнути з Комунального підприємства «Фармація» Криворізької міської ради» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням - 180000,00 грн. без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Фармація» Криворізької міської ради» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задоволені частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Фармація» Криворізької міської ради» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я - 90 000,00 гривень (дев`яносто тисяч гривень 00 коп.) без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з Комунального підприємства «Фармація» Криворізької міської ради» в дохід держави судовий збір в сумі 908,00грн.
Представник позивача ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням в частині, визначеного судом розміру моральної шкоди, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуване судове рішення, збільшивши суму моральної шкоди до заявлених у позові вимог, тобто до 180 000 грн.
При цьому скаржник зазначає, що суд першої інстанції при визначені до відшкодування розміру моральної шкоди не в повній мірі врахував, що позивачу у віці 36 років було встановлено безстроково 30% втрати професійної працездатності з встановленням третьої групи інвалідності, що вказує на невідновне ушкодження її здоров`я. Наголошує на тому, що від отриманого професійного захворювання позивач постійно відчуває біль та важкість в грудях, задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичні напади задухи, які знімаються лише за допомогою медикаментозних препаратів, її турбує приступоподібний кашель з виділенням слизового харкотиння. Виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональну втрату часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя , втрата працездатності призвела до відсутності у неї можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати тощо.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 не підлягає у задоволенню, з наступних підстав.
Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала у КП «Фармація» ДОР» з 01.06.1988 року по 06.06.1997 року на посаді фармацевта; звільнена у зв`язку зі зміною форми власності з займаної посади за переводом до ЗАТ «Південно-Українська інвестиційна компанія», що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.45-47).
Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 22.05.1997 року позивачу встановлено діагноз: Алергоз: хронічний субартрофічний ринофарингіт; кон`юктивіт, хронічний бронхіт з бронхоспастичним синдромом, дихальна недостатність І ступеню, кропивниця, набряк Квінке. Захворювання професійне (а.с.18, 19).
Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.05.1997 року, складеного ГКП «Фармація», найменування відділу - «Аптека №33», встановлено, що професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло у зв`язку з роботою на посаді фармацевта, яка пов`язана з приготуванням лікарських речовин з отруйними, сильнодіючими та іншими речовинами, але в аптеках м.Кривого Рогу в основному є всі необхідні умови для дотримання техніки безпеки і запобігання отримання професійних захворювань. Загальний стаж роботи ОСОБА_1 16 років 8міс., з них в аптечних підприємствах Кривого Рогу (комунальне підприємство «Фармація») - 14 років 2міс., в т.ч. у шкідливих умовах - 11 років 5міс. (Лист №636 від 08.07.98р.) і в інших аптечних установах (м. Миколаєва) - 2 роки 13 днів (а.с.15-17).
Первинним висновком ВТЕК ОСОБА_1 16.09.1998 року визначено ступінь професійної працездатності - 30% у зв`язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності, визначено потребу в оздоровленні у профілакторії, що підтверджується випискою з акту ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у потреби у додаткових видах допомоги» (а.с.10).
При повторних переоглядах у 1999-2006 роках, відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювались (а.с.10-14).
Висновком МСЕК від 30.09.2008 року позивачу визначено втрати професійної працездатності - 30% та третя група інвалідності безстроково. Визначено потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, АМП, ПФК (а.с.14).
17.02.1998 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини внесено зміни в діагноз професійного захворювання, а 30.08.2008 року уточнено діагноз професійного захворювання та ступінь функціональних порушень: Алергоз: ХОЗЛ першої стадії, фаза загострення. Легенева недостатність першого-другого ст., хронічний субартрофічний ринофарингіт; хронічний кон`юктивіт, рецидивуюча кропивниця, набряк Квінке в анамнезі, ангіоневроз за церебрально-периферичним типом .Захворювання професійне з 1997 року (а.с.20).
У зв`язку з професійним захворюванням, позивач перебувала на лікуванні в Українському науково-дослідному інституті промислової медицини з 14.05.1997 року по 27.05.1997 року, з 26.01.1998 року по 23.02.1998 року, з 10.02.1999 року по 10.03.1999 року, з 08.05.2001 року по 30.05.2001 року, з 17.03.2003 року по 04.04.2003 року, з 29.04.2004 року по 18.05.2004 року, з 28.07.2008 року по 13.08.2008 року, з 09.06.2009 року по 25.06.2009 року, з 18.06.2010 року по 07.07.2010 року, з 11.06.2012 року по 02.07.2012 року (а.с.21-40).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав покладення обов`язку відшкодувати позивачу шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на КП «Фармація» ДОР».
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не може погодитись із доводами відповідача про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди та його завищеного розміру, з огляду на таке.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно зі ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999р. №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992р. №2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Позивачу первинно висновком ВТЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 16.09.1998 року у зв`язку з професійним захворюванням, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (з наступними змінами).
У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил).
Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст.83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №6-156цс14, №6-188цс14 та №6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000,00грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 300000,00грн., а максимальний - 1500000,00грн.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Судом встановлено, що у зв`язку з профзахворюванням позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 30%, їй встановлено третю групу інвалідності безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого розміру моральної шкоди, стягнутої судом з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .
Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд  першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, конкретних обставин справи, суд врахував зокрема: роботу на підприємстві відповідача в шкідливих умовах 11 років 5 місяців, ступінь втрати працездатності – 30% з встановленням третьої групи інвалідності безстроково з 30.09.2008 року, характер, інтенсивність і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, необхідність прикладати значні зусилля для продовження активного життя та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди у сумі 90 000 грн., з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.
Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Оскільки судове рішення залишається без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Гузєва Ігоря Григоровича залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 01 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: