Постанова
Іменем України
 
14 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/11246/17
провадження № 61-11292св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,                 
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю факторингова компанія «Вектор Плюс»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду                     м. Києва від 19 березня 2019 року у складі судді Коренюк А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2020 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ ФК «Вектор Плюс»), яке є правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк»                      (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), звернулося до суду з позовом до                        ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обгрунтування позову посилалося на те, що між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 09 листопада 2006 року укладено кредитний договір                          № 2622/1106/88-026, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 47 000,00 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 09 листопада 2006 року № 2622/1106/88-026-Z-1, за яким             ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме - земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за договором іпотеки від 28 листопада 2012 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» відступив ТОВ ФК «Вектор Плюс» свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобов`язаннями по кредитному договору та іпотечному договору.
08 серпня  2016 року у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору ТОВ ФК «Вектор Плюс» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» права власності на земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 01 листопада 2016 року ТОВ ФК «Вектор Плюс» була здійснена спроба потрапити до будинку, під час якої виявлено, що у ньому проживають відповідачі. 
Таким чином, ТОВ ФК «Вектор Плюс» просило усунути перешкоди у здійсненні права користування майном та визнати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення судових рішень
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року позов задоволено частково.Визнано  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,                   ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 . У частині вимог товариства до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено. У решті вимог - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після переходу права власності на житловий будинок за борговами зобов`язаннями від відповідача ОСОБА_1 (іпотекодавець) до ТОВ ФК «Вектор Плюс» (іпотекодержатель), останній, як власник та члени його сім`ї (власника житла) - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - втратили право користування цим житлом. Позивач, як єдиний власник вимушений нести за відповідачів, які зареєстровані у спірному будинку витрати за житлово-комунальні послуги, що порушує його право як власника майна. Оскільки відповідач ОСОБА_2 не зареєстрована у будинку, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Вектор Плюс» судового збору в сумі 400,00 грн та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким компенсовано ТОВ ФК «Вектор Плюс» витрати по сплаті судового збору в сумі 400,00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва                            від 19 березня 2019 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстнції є обгрунтованими, законність переходу до позивача права власності на будинок відповідачами не оспорено. Однак в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору рішення підлягає скасуванню, оскільки останній є інвалідом другої групи, тому він звільнений від сплати судового збору. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду,                            ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про задоволення позову, оскільки іпотечне майно придбане не за кредитні кошти, а отже відсутні підстави для виселення відповідачів.
ОСОБА_1 посилається на те, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди не врахували висновки, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наступних постановах: у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 404/261/17-ц (провадження                                   № 61-16334св19) щодо незаконності виселення, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц щодо виселення без надання іншого житла, у постановах Верховного Суду                                від 10 квітня 2019 року у справі 405/3/17, від 21 листопада 2018 року у справі                     № 369/10433/16 та інших постановах.
Крім того, вказує, що особисто не приймав участь у судовому засіданні під час ухвалення постанови апеляційним судом, що є підставою для скасування судового рішення.
Підставою касаційного оскарження зазначено неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права (касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року справу № 753/11246/17 призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що 09 листопада 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2622/1106/88-026, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 47 000,00 доларів   США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів.
У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір                         від 09 листопада 2006 року № 2622/1106/88-026-Z-1. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно - земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за договором іпотеки від 28 листопада 2012 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» відступив ТОВ ФК «Вектор Плюс» свої права вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями по кредитному та іпотечному договорах. 
Пунктом 12 іпотечного договору передбачено застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
У зв`язку із порушенням умов кредитного договору щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами та комісій, 08 серпня 2016 року ТОВ ФК «Вектор Плюс» звернуло стягнення на предмет іпотеки за вказаним договором у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». За товариством було зареєстровано право власності на указані земельну ділянку та житловий будинок. Зазначені відомості внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по житловому будинку 08 серпня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав індексний номер 30830229.
01 листопада 2016 року ТОВ ФК «Вектор Плюс»,як власником, була здійснена спроба потрапити до житлового будинку АДРЕСА_1 . Виявлено, що у будинкупроживають відповідачі, про що складені відповідні акти. За даним фактом ТОВ ФК «Вектор Плюс»01 листопада 2016 року звернулося до поліції.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги. 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновків про те, що право власності на предмет іпотеки перейшло до позивача у передбаченому законом порядку, а саме на підставі іпотечного застереження. Законність переходу до позивача права власності на будинок відповідачами не оспорено, а тому їх проживання у спірному будинку створює перешкоди у користуванні і розпорядженні цим майном законним власником.
Суд касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками з огляду на таке.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
У касаційній скарзі відповідач посилався на те, що житловий будинок, з якого позивач просить виселити відповідачів придбаний не за кредитні кошти.
Так, з пункту 2 іпотечного договору від 09 листопада 2006 року убачається, що земельна ділянка належить іпотекодавцеві на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 07 вересня 2006 року.
Відповідно до пункту 3.1 іпотечного договору від 09 листопада 2006 року житловий будинок належить іпотекодавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08 червня 2005 року.
З урахуванням того, що право власності на іпотечне майно було зареєстроване за ОСОБА_1 до укладення кредитного договору слід дійти висновку, що це майно придбано не за кредитні кошти. Отже до указаних правовідносин слід застосувати статтю 109 ЖК Української РСР щодо заборони виселення без надання іншого житла, на що суди попередніх інстнцій уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Верховний Суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за частиною другою статті 40 Закону № 898-IV та частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі                № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК Української РСР.
Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається.
Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та                   від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.
Ураховуючи набуття відповідачем права власності на спірний будинок до укладення іпотечного договору та беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2019 року у справі                         № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19), підстав для задоволення позову немає.
Суди попередніх інстанцій на вказані обставини уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про часткове задоволення позову та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , оскільки установлено, що вона не зареєстрована в іпотечному будинку.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, стаття 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як стаття 40 Закону № 898-IV, так і стаття 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17.
Крім того, Законом України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна.
Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі               № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах                       від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі                                   № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій  не звернули уваги на те, що житло не було придбане за кредитні кошти, кредит був наданий ОСОБА_1 в іноземній валюті, повернення якого забезпечувалося переданими в іпотеку будинком і земельною ділянкою, а судом не встановлено наявність іншого житла у відповідачів.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у здійсненні права користування майном з огляду на те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки це не призведе до захисту порушеного права.
Таким чином, оскаржувані судові рішення, в частині задоволення позову та розподілу судових витрат, необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Водночас суд касаційної інстанції не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 був відсутній у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції та не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, оскільки 01 липня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , приймала участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, про що свідчить протокол судового засідання (т. 2, а.с. 151).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Отже, касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня  2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 01 липня 2020 року - скасуванню в частині задоволення позову та розподілу судових витрат, оскільки ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінкадоказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2020 року в частині задоволення позову та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю факторингова команія «Вектор Плюс», що є правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     І. В. Фаловська

Судді:                                                                                                 В. М. Ігнатенко

                                                                                                            С. О. Карпенко

                                                                                                            С. Ю. Мартєв

                                                                                                            В. А. Стрільчук