УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
5 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 752/10404/20
провадження № 61-6649ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Голосіївська районна у місті Києві державна адміністрація, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , Центр надання адміністративних послуг Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Карапетян Армен Рафікович, на постанову Київського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , Центр надання адміністративних послуг Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , Центр надання адміністративних послуг Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року позов задоволено.
Зобов`язано Голосіївську районну у місті Києві державну адміністрацію зняти з реєстрації місця проживання - квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Стягнено з Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 840,80 грн у відшкодування судового збору. 
Постановою Київського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із постановою Київського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Карапетян А. Р., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених недоліків. 
Заявнику необхідно було подати до суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, зазначивши у ній, щодо якої саме норми права відсутній висновок та обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи; надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи. 
16 червня 2021 року до касаційного суду від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Карапетян А. Р., надійшла заява про усунення недоліків, до якої заявником додано виправлену касаційну скаргу. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник, зокрема, визначає відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) та 
статті 405 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України (пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України). 
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення 
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Обґрунтовуючи необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо вказаних норм, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Карапетян А. Р., зазначає, що права родича попереднього власника нерухомого майна є ширшими, ніж права попереднього власника, передбачені частиною першою статті 317 ЦК України. 
Вивчивши зміст касаційної скарги у нові редакції, касаційний суд доходить висновку про відсутність у ній належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування статті 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції. 
Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Голосіївський районний суд міста Києва виходив із наявності правових підстав для його задоволення, оскільки ОСОБА_1 є власником квартири, де зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які добровільно зніматися з реєстрації місця проживання не бажають. Тому вважав, що позивач не позбавлений права на захист своїх прав у обраний ним спосіб. 
З висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду є вирішення питання про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Інші підстави для зняття особи з реєстрації місця проживання мають добровільний характер і вчиняються особою, яка має зареєстроване місце проживання. 
Також суд апеляційної інстанції вказав, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . 
У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що судом апеляційної інстанції встановлено на підставі витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва від 19 травня 2020 року.
25 травня 2020 року адвокат Карапетян А. Р., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до відділу з питань реєстрації місця проживання Голосіївської районної державної адміністрації із заявою про зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , проте у задоволенні заяви відмовлено на підставі пункту 11 абзацу 1 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207.
Вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. 
Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено виключно на підставі рішення суду про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. 
У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації місця проживання можуть бути заявлені лише при вирішенні спору щодо житлових прав.
За таких обставин правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що заявлена ОСОБА_1 вимога про зобов`язання зняти з реєстраційного обліку місця проживання у квартирі не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено.
Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/17, відхиляються касаційним судом, оскільки Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі вирішувала питання щодо юрисдикції спору. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Карапетян А. Р., на постанову Київського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у 
матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Карапетян А. Р., на постанову Київського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Карапетян Армен Рафікович, на постанову Київського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , Центр надання адміністративних послуг Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук