ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5636/21 Справа № 187/1510/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.,

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із спільної часткової власності та визнання права власності, третя особа: сектор архітектури та містобудування Петриківської районної державної адміністрації,-

В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: сектор архітектури та містобудування Петриківської районної державної адміністрації, про виділ частки із спільної часткової власності та визнання права власності.
       В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він із ОСОБА_2 , яка є його рідною сестрою, отримали спадщину за заповітом, після матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Згідно відповідних свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 04.10.2016 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належать по Ѕ частці такого майна: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер 1223780800:02:002:0108) та земельної ділянки площею 0,6000 га (кадастровий номер 1223780800:02:002:0109), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
       На теперішній час ОСОБА_1 бажає виділити належну йому частку домоволодіння та земельної ділянки в окремий об`єкт нерухомого майна.
       Враховуючи зазначене, просив суд виділити в окремий об`єкт нерухомого майна належну йому 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: приміщення загальною площею 25,1 кв.м. в житловому будинку А-1, а саме: кімната (1-2) площею 25,1 кв.м.; сарай (Б-1) площею 13,2 кв.м. з підвалом площею 9,1 кв.м., 1/2 частка гаража (В-1) площею 21,3 кв.м., душ (ж-1) площею 1,0 кв.м., колодязь № 4, частка огорожі № 1; 
       визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на самостійний об`єкт нерухомого майна на кімнату (1-2) площею 25,1 кв.м. в житловому будинку А-1, сарай (Б-1) площею 13,2 кв.м. з підвалом площею 9,1 кв.м., 1/2 частка гаража (В-1) площею 21,3 кв.м., душ (ж-1) площею 1,0 кв.м., колодязь № 4, частка огорожі № 1, що дасть підстави для присвоєння окремої поштової адреси та реєстрації права власності в органах державної реєстрації (а.с. 2-9).
       Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із спільної часткової власності та визнання права власності, третя особа: сектор архітектури та містобудування Петриківської районної державної адміністрації — відмовлено (а.с. 174 — 187).
       Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що сторони отримали спадщину, як спадкоємці за заповітом, після матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
        ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належать по Ѕ частці такого майна: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер 1223780800:02:002:0108) та земельної ділянки площею 0,6000 га (кадастровий номер 1223780800:02:002:0109), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Вказані обставини сторонами не оскаржуються та підтверджуються матеріалами справи ( а.с. 11-19).
       За правовстановлюючими документами та технічним паспортом вищевказане домоволодіння має наступну характеристику: А-1 – житловий будинок, Б-1 - сарай, В-1- гараж, Г-1 - сарай, Ж-1 - душ, З-1 вбиральня, № 1-3 огорожі, № 4 - колодязь, № 5 - свердловина. В свою чергу житловий будинок загальною площею 52,8 кв.м. і має 25,1 кв.м. житлової площі, складається з коридору (1-1), кімнати (1-2), кухні (1-3), кладової (1-4) та коридору (І) (а.с. 20-22).
       Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, на підтвердження існування технічної можливості виділу належної позивачу частки в окремий об`єкт нерухомого майна надано “Технічний висновок про стан будівельних конструкцій по результатах обстеження будівель і споруд та можливості поділу власності, належній ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в самостійні об`єкти з присвоєнням окремих поштових адрес”, який виконано Державним підприємством «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект» (а.с. 50-72).
       Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належного та допустимого доказу, підтверджуючого той факт, що, зазначений позивачем варіант виділу частки житлового будинку та нежитлових приміщень відповідає розміру й вартості частки позивача, та, водночас, не завдасть неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі, і, є розрахованим із дотриманням будівельних та санітарних норм.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
       Згідно ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       Згідно ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
       Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
       Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування законодавства, що регулює права власності громадян на житловий будинок», поділ права спільної власності на житловий будинок можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділена окрема частина будинку із самостійним виходом.
       Аналіз положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
       Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
       При цьому, Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі — Інструкція).
       Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
       Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
       Крім того, оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно до своєї частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку житлового будинку та нежитлових приміщень, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану житлового будинку, перетворення в результаті переобладнання житлових приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як жилі через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
       При цьому, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Згідно ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Позивачем, на підтвердження існування технічної можливості виділу належної позивачу частки в окремий об`єкт нерухомого майна надано «“Технічний висновок про стан будівельних конструкцій по результатах обстеження будівель і споруд та можливості поділу власності, належній ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в самостійні об`єкти з присвоєнням окремих поштових адрес”, який виконано Державним підприємством «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект» (а.с. 50-72).
       Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог, правильно зазначив, що вищевказаний Технічний висновок є неналежним доказом, оскільки не містить переліку питань поставлених на вирішення експерта, методів та засобів дослідження дослідження, матеріалів на підставі яких здійснено та зроблено висновок про технічну можливість поділу.
       Окрім того, висновок не містить зазначення, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо не правдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. 
       Вказане в свою чергу є самостійною правовою підставою для визнання вказаного документу неналежним засобом доказування, згідно правової позиції викладеної в Постанові ВП ВС від 18/12/2019 у справі №522/1029/18.
       Доводи апеляційної скарги, що позивачем надані всі належні і допустимі докази, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, колегія суддів відхиляє, оскільки оцінка доказів є прерогативою суду, який надав належну та правову оцінку доказам наявним в матеріалах справи.
       При вирішенні справи, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

       Судді: