Ухвала
іменем України 
19 липня 2021 року                         
м. Київ
справа № 648/1896/20
провадження № 51- 2829ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого                     ОСОБА_1 ,
суддів:                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 14 січня 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 16 березня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця м. Олешки Херсонської області, громадянина України, раніше не судимого в силу положень ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 14 січня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК  до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Постановлено задовольнити частково  цивільний позов потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та стягнуто з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 – 18 763, 10 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 124 962 грн на відшкодування моральної шкоди, 40 000 грн на відшкодування процесуальних витрат; на користь ОСОБА_6  – 18 763, 10 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 124 962 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті в задоволенні цивільного позову відмовлено. На користь потерпілого ОСОБА_7 стягнуто з ОСОБА_5 – 4 843, 64 грн на відшкодування моральної шкоди, в решті в задоволенні цивільного позову відмовлено.  
Ухвалою  Херсонського апеляційного суду від 16 березня 2021 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін. 
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він  13 жовтня 2019 року близько 13:55, керуючи автомобілем ВАЗ – НОМЕР_1   і здійснюючи рух по автодорозі Херсон-Миколаїв, поблизу с. Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області, в напрямку м. Миколаєва, проявив неуважність до дорожньої обстановки, яка склалася, на  порушення вимог п. 2.3 п.б, п.10.1, абз.1 п.10.4 Правил дорожнього рухуУкраїни (далі – ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, відповідно до яких, водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, рухаючись в правій смузі руху, перед поворотом ліворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при цьому завчасно не зайняв відповідне крайнє положення для руху в його напрямку та допустив зіткнення з автомобілем «Honda Accord», під керуванням   ОСОБА_8 , який рухався позаду в попутному напрямку, в лівій смузі руху. Внаслідок зіткнення, автомобіль «Honda Accord» здійснив некерований виїзд на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення вказаного автомобіля з автомобілем ВАЗ –  НОМЕР_2 , під керуванням   ОСОБА_7 , в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, згідно з висновком судово-медичної експертизи, водію автомобіля ВАЗ –  НОМЕР_2   спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, пасажиру зазначеного автомобіля ОСОБА_9 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в Херсонській обласній клінічній лікарні.
Таким чином, обвинувачений  ОСОБА_5 своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та середньої тяжкості тілесне ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 8 червня 2021 року касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк потерпіла ОСОБА_4 звернулася до касаційного суду зі скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, в якій ставить питання про перегляд у касаційному поряду зазначених судових рішень з підстави невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.  Скаргу просить розглянути без її участі. 
На обґрунтування доводів щодо  невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого потерпіла посилається на те, що:
–  судами не враховано відсутність у матеріалах провадження пом`якшуючих покарання обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину;
–  суд першої інстанції не врахував суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину, його характер і ступінь тяжкості згідно з положеннями ст.12 КК,  індивідуальні особливості вчиненого діяння;
– суд апеляційної інстанції переглянув провадження в частині призначеного обвинуваченому покарання формально, пославшись лише на положення статей 50, 65 КК без наведення відповідних мотивів;
 –  судами не в повному обсязі враховано те, що санкцією ч. 2 ст. 286 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, та не взято до уваги наслідки, що настали внаслідок грубого порушення обвинуваченим ПДР – смерті потерпілого і спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості;
– обвинувачений не проявив щирого каяття у вчиненні ним злочину, добровільного відшкодування заподіяної моральної і матеріальної шкоди потерпілим;
–  призначене обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК є м`яким. 
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 , правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів  потерпілої, викладених у касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то вони, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинений ним з необережності, відсутність обставин, які пом`якшують покарання,  а також наслідки, які настали.
Поряд із цим судом враховано:
- особу винного, який характеризується позитивно, є учасником бойових дій, судимості не має, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, які обтяжують покарання, досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства оцінюється як середній.
 
Саме з урахуванням зазначених обставин суд дійшов висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК. Крім того, враховуючи характер допущених обвинуваченим порушень ПДР і наслідків, які настали, суд застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
З урахуванням вищезазначених обставин, призначене обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, на думку Суду, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
У той же час, як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції було подано обвинуваченим, доводи якого належним чином перевірені апеляційним судом. 
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 16 березня 2021 року відмовлено потерпілій ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження вироку суду першої інстанції та повернута їй апеляційна скарга в порядку ч. 3 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
При цьому суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив про те, що вирішення питання судом першої інстанції про призначення покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Як убачається з наданої копії вироку суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_10 підтримала цивільний позов. Будь-які заперечення чи доводи щодо призначеного покарання ОСОБА_5 зі сторони потерпілих у вироку не зазначено, а також ОСОБА_4   не наведено у касаційній скарзі переконливих доводів про те, що під час розгляду кримінального провадження і призначення обвинуваченому покарання, нею порушувалось питання про призначення йому більш суворого покарання у виді позбавлення волі.  
Крім того, у наданому до скарги вироку суд зазначив, що в своїх показаннях обвинувачений не визнав цивільні позови потерпілих в повному обсязі та пояснив, що його цивільна  відповідальність була застрахована і належним відповідачем має бути Моторне (транспортне) транспортне страхове бюро України (далі – МТСБУ). Вирішуючи цивільний позов потерпілих, суд у вироку зазначив про те, що положеннями ст. 13 Закону України «Про страхування» встановлено, що, зокрема, учасники бойових дій звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.   
Таким чином, на час постановлення вироку судом першої інстанції було враховано те, що обвинувачений, на момент дорожньо-транспортної пригоди, був учасником бойових дій, у зв?язку з чим особою, яка має відповідати за завдану ним внаслідок такої пригоди шкоду, судом визнано МТСБУ, та зазначено, що  ОСОБА_5 буде належним відповідачем виключно в частині доведених позовних вимог, що перевищують страхову виплату. Враховуючи, що цивільні позивачі не заявляли вимог про заміну цивільного відповідача з  ОСОБА_5 на МТСБУ або залучення до участі у справі співвідповідача – МТСБУ, суд першої інстанції зазначив також про відсутність можливості самостійно залучити вказану особу до участі у розгляді справи, тому позови, пред?явлені до обвинуваченого, задоволені частково, в межах, що перевищують передбачену законом регламентну виплату.
З урахуванням наведеного та установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин, вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, яке за своїм ступенем є тяжким, вчинене з необережності, настання тяжких наслідків, даних про його особу, який характеризується позитивно, є учасником бойових дій, не має судимостей, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, які обтяжують покарання, доводи касаційної скарги потерпілої про призначення ОСОБА_5 м`якого покарання, відсутність пом`якшуючих обставин та добровільного відшкодування шкоди,  у цілому не спростовують правильності  висновків суду першої й апеляційної інстанцій у частині призначеного йому покарання за ч. 2 ст.286 КК  у виді позбавлення волі на строк три роки, з позбавленням його права керувати транспортними засобами на строк два роки. 
 
З урахуванням вищезазначеного Суд не вбачає підстав вважати, що постановлені в даному кримінальному провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог чинного КК. На думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі не наведено. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 14 січня 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 16 березня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_11                                     ОСОБА_2                                     ОСОБА_3