ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/3006/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
        суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
        секретар судового засідання Новошицька О.О. 
        розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
       на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року (головуючий суддя Турова О.М.)
   в адміністративній справі №160/3006/20 за позовом ОСОБА_1  до  відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

          Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 17.03.2020 року до суду з адміністративним позовом до відповідача Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області, в якому просив:
          - визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати у період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р. індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 ;
          - зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р;
          - визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення 28 вересня 2018 р. остаточного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України;
          - зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 29 вересня 2018 р. по день постановлення місцевим адміністративним судом рішення у даній справі.
          Позов обґрунтований тим, що позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 до 28.09.2018р. Відповідно п.п. “к” п.2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) №498 позивача звільнено з військової служби у запас. В подальшому наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.09.2018р. №230 позивача з 28.09.2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. У зав`язку із наявністю у позивача наміру отримати індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.09.2018р., представником позивача надіслано адвокатський запит №556 від 11.09.2019р., за результатами розгляду якого відповідач листом №350/172/1/753/пс від 17.10.2019 року повідомив про відсутність фінансового ресурсу, закладеного Міністерством оборони України, в кошторисі даної військової частини на 2016-2018 рр. на виплату індексації за відповідні періоди. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати у період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р. індексації грошового забезпечення, з урахуванням того, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач повинен був зробити повний розрахунок з позивачем без надання будь-яких додаткових заяв чи вимог, та з посиланням на норми Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Крім того, посилаючись на приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, позивач зазначав, що відповідач повинен провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року позов задоволено (а.с. 108-113 т. 1): 
          - визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати у період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р. індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 ;
          - зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р.;
          - зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 29 вересня 2018 р. по день фактичного розрахунку. 
          Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Положеннями Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. Вказані  відповідачем обставини не звільняють його від обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку. Крім того відповідачем не надано суду доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військова частина НОМЕР_1 , кошти на індексацію грошового забезпечення у спірні періоди були відсутні. Також звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин, відтак дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 28.09.2018 року. Оскільки позивачу у вказаний період індексація грошового забезпечення протиправно не нараховувалась та не виплачувалась, то з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за цей період. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 29 вересня 2018 р. по день постановлення судом рішення у даній справі, то суд відхилив доводи відповідача про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється, оскільки всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
          Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що пунктом 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Враховуючи зазначене, виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі. У зв`язку із запитами, що надходили із військ стосовно порядку нарахування та виплати у 2016-2018 роках індексації грошового забезпечення, були доведені до військових частин (установ, організацій) роз`яснення директора Департаменту фінансів Міністра оборони України від 26.03.2018р. №248/1485, згідно з якими п.6 Порядку №1078 та ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, зазначене також підтверджено роз`ясненням Міністерства соціальної політики України від 16 квітня 2015 №10685/0/14-15/10, від 09 червня 2016 №252/10/136-16, від 04 липня 2017 року на № 220/5140, від 08 серпня 2017 №78/0/66-17. Відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2017 №78/0/66-17 механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. Водночас, у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міноборони не було. Також відповідач зазначав, що розрахунок при звільненні з військовослужбовцем проводиться до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, тому всі вимоги, що стосуються виплати повинні висуватися до видачі наказу про виключення зі списків особового складу військової частини та зняття з усіх видів забезпечення, проте наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 вересня 2018 року №230 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення та в період виключення зі списків особового складу частини позивачем не було висунуто вимоги про виплату індексації за період 01 січня 2017 року по 28 вересня 2018 року (день виключення зі списків особового складу. Крім того, за твердженням відповідача, ОСОБА_1 був виключений зі списків військової частини НОМЕР_1 - 28 вересня 2018 року, тоді ж коли адвокатський запит до військової частини було подано адвокатом позивача 23 грудня 2019 року, а позовна заява подана лише в січні 2020 року, тобто, всі строки на оскарження було вичерпано. А оскільки, грошове забезпечення військовослужбовців не прирівнюється до заробітної платні, то на нього не може розповсюджуватися норма щодо не обмеження строків на оскарження. При цьому, як зазначає відповідач, зі змісту Конституції України вбачається, що поняття "заробітна плата" у контексті статті 43 Конституції України не включає в себе поняття "грошове забезпечення", а тому при правозастосуванні норм статті 43 Конституції України є підстави виходити з того, що грошове забезпечення не є заробітною платою у розумінні статті 43 Конституції України. Окрім іншого, відповідач зазначає, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, однак, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. 
          Також відповідачем подані додаткові пояснення до апеляційної скарги.          Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Посилається на практику Верховного Суду при розгляді подібних категорій справ, зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
          В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час і день розгляджу справи повідомлені належним чином.
           Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.06.2021 року до позивача та відповідача поставлені наступні питання:
        1. - Які поважні причини стали підставою для пропуску позивачем строку звернення до суду з зазначеним позовом (позивач звернувся до адміністративного суду 17.03.2020 року, звільнення зі служби – 28.09.2018 року; строк звернення до адміністративного суду згідно ч. 2 ст. 122 КАС – 6 місяців, згідно ч. 5 ст. 122 КАС України – 1 місяць)? 
        2. - чи здійснено на даний час остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення, якщо так, то коли і в якій сумі?
        3. -  чи здійснено на даний час розрахунок з позивачем щодо виплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 29.09.2018 по день фактичного розрахунку, якщо так, то в якій сумі? 
           На виконання зазначеної ухвали позивачем та відповідачем у строк до 06.07.2021 року  будь-яких відповідей та доказів не надано. Таким чином, суд апеляційної інстанції ухвалює рішення за наявними матеріалами у справі. 
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
          Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 до 28.09.2018р. Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) №498 від 10 вересня 2018 року підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підп. «к» п. 2 ч.5 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 №2232-XII (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), з правом носіння військової форми одягу. 
            Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.09.2018р. №230 позивача з 28.09.2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а також направлено для зарахування на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
            У зв`язку із відсутністю видатків на проведення індексації грошового забезпечення протягом періоду з 01 січня 2017 року по 28 вересня 2018 року індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не здійснювалась (не нараховувалась) та не виплачувалась.
            Проводячи остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби та  виключенні його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідач також не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р.
       Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року №2011-XII, Законом України “Про індексацію грошових доходів населення” №1282-ХІІ, норми наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України та деяким іншим особам».
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач звернувся до адміністративного суду 17.03.2020 року, водночас ставить вимоги, які стосуються періоду з 01.01.2017 року по 28.09.2018 року.
Отже постає питання чи дотримано  позивачем строк звернення до адміністративного суду, який визначений ч. 5 ст. 122 КАС України щодо проходження та звільнення з публічної служби.
Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вже вирішував питання про строк звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ.
Так, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19), строк звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить один місяць, який установлений частиною п`ятою  статті 122 КАС України, оскільки такий спір пов`язаний із звільненням з публічної служби і має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Натомість у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19) і від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17) висловлено іншу правову позицію щодо необхідності застосування тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 1  статті 233 КЗпП України, ураховуючи, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є трудовим спором.
Наведене свідчить, що вказані висновки Верховного Суду, зроблені різними колегіями суддів однієї судової палати, суперечать один одному.
Аналізуючи наявність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду керувалася таким.
Згідно з пунктом 2 частини 1  статті 19 КАС України  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1  статті 4 КАС України  публічною службою є, зокрема, військова служба.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини 1  статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 3  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже,  КАС України  передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій  статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5  статті 122 КАС України.
Водночас частиною 1  статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в  Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012  у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень  статті 233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями статей  117,  237-1  цього  Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей  3  і  221 КЗпП України  в порядку, передбаченому  главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини 1  статті 19 Цивільного процесуального кодексу України  справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми  Цивільного кодексу України  визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині 1  статті 233 КЗпП України  тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Однак спір, який ініціював позивач не є трудовим, а є публічно-правовим, тому щодо публічно-правових правовідносин слід застосовувати норми КАС України, які передбачають стоки звернення з позовом до адміністративного суду.
Так, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у  статті 122 КАС України  і частина 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Оскільки спір є публічно-правовим, а не трудовим, то застосуванню підлягає саме норма статті 122 КАС України  (ч. 5, яка передбачає місячний строк звернення до адміністративного суду).
При цьому, будь яких пояснень з приводу поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з зазначеним позовом позивач не надав.
Слід зазначити, що усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів  КЗпП України  у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5  статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1  статті 233 КЗпП України.
Таким чином, на звернення до суду з цим адміністративним позовом встановлено місячний строк з дня проведення з позивачем остаточного розрахунку.
Саме такий правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 (адміністративне провадження № К/9901/14941/20)
Такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні судом  статті 122 КАС України  та не суперечить  Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено  статтю 233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями статей  117,  237-1  цього  Кодексу  в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
У зв`язку з цим судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступає від висновку щодо застосування частини 1  статті 233 КЗпП України  для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини 5  статті 122 КАС України  у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Відступаючи у цій справі від висновку Верховного Суду, який викладено у    постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), колегія суддів судової палати зазначила, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, Верховний Суд, відступаючи від правової позиції, викладеної в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати усі такі рішення, оскільки суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.
Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції не знаходить підстав для не застосування зазначеної норми.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду 17.03.2020 року з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення індексації грошового забезпечення позивача у період з 01.01.2017 по 28.09.2018 року та визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення 28.09.2018 року остаточного розрахунку при звільненні зі служби. 
Позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивача у період з 01.01.2017 по 28.09.2018 року та нарахувати і виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.09.2018 року по день постановлення адміністративним судом рішення у даній справі.
При цьому позивач не зазначав в позові суми, які слід, на його думку, стягнути з відповідача на його користь.
Водночас, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не досліджував питання щодо розрахунку сум індексації, яку відповідачу слід нарахувати і виплатити позивачу (т.т. не зазначено в рішенні яку саме суму індексації нарахувати і виплатити); не досліджував суд першої інстанції також і суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки при звільненні, яку слід нарахувати і виплатити позивачу (т.т. не зазначено в рішенні яку саме суму середнього розміру грошового забезпечення за час затримки при звільненні слід нарахувати і виплатити).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідачем до матеріалів справи разом з додатковими поясненнями до апеляційної скарги  надані:
- розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2017 року по 28.09.2018;
- розрахунок середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.09.2018 року по день постановлення адміністративним судом рішення.
        Так, розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2017 року по 28.09.2018 становить 3951,93грн., а розрахунок середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.09.2018 року по день постановлення адміністративним судом рішення становить 4017,89грн. (з урахуванням відрахувань 3957,62грн.)
При цьому, матеріали справи не містять будь-яких даних, що вказані суми виплачені позивачу.
Отже, матеріали справи не містять даних що остаточний розрахунок з позивачем здійснено.
Виходячи з того, що остаточний розрахунок на даний час з позивачем не здійснено, а практика Верховного Суду вказує на місячний строк звернення до адміністративного суду з моменту остаточного розрахунку, то колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно статті 1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року №2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: 
- посадовий оклад, оклад за військовим званням; 
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); 
- одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. 
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (ч.ч.1-4 ст.9 ЗУ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”).
Матеріалами справи підтверджується, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.09.2018р. №230 позивача з 28.09.2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а також направлено для зарахування на військовий облік Шевченківського РВК м. Дніпро (а.с. 10). 
В зазначеному наказі також вказано, що:
- вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України становить: календарна - 30 років 01 місяць 27 днів, пільгова - не має; 
- щорічна основна відпустка за 2018 рік використана тривалістю 31 доба та одна святкова доба (з 05 січня по 26 січня 2018 року та з 01 серпня по 10 серпня 2018 року);
- відповідно до пункту 7 розділу 31 наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України та деяким іншим особам» наказано провести відрахування грошового забезпечення за 01 добу використаної відпустки за 2018 рік;
- відповідно до пункту 2 розділу 32 наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України та деяким іншим особам" наказано виплатити грошову допомогу у разі звільнення; 
- грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік позивач отримав;
- матеріальну допомогу за 2018 рік для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 - не отримав; 
- також наказано виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 43% від посадового окладу за період з 01 вересня по 28 вересня 2018 року;
- надбавку за особливості проходження служби у розмірі 10% з урахуванням окладу за військовим званням посадового окладу та надбавки за вислугу років за період 01 вересня по 28 вересня 2018 року, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 виплатити грошову компенсацію вартості за неотримання речового майна у розмірі 37976,86 гривень;
- постійним житлом від Міністерства Оборони України забезпечений за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому матеріалами справи підтверджується, що відповідачем у зв`язку із відсутністю відповідних видатків на проведення індексації грошового забезпечення протягом періоду з 01 січня 2017 року по 28 вересня 2018 року індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не здійснювалась (не нараховувалась) та не виплачувалась.
Так, проводячи остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби, відповідач не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р.
Матеріали справи містять адвокатський запит №556 від 11 вересня 2020 року, який  представник позивача надіслав до командира військової частини НОМЕР_1 (просив надати інформацію про те, чи нараховувалась та виплачувалась ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення у період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р. відповідно до Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1079).
На адвокатський запит представника позивача відповідач листом від 17.10.2019 року №650/172/1/753/пс повідомив, що індексація грошового забезпечення підполковника ОСОБА_1 за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 не здійснювалась на підставі роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016р. № 248/3/9/1/2, від 26.03.2018 р. № 248/1485, від 25.07.2019 р. №0290/П-1094/1013. Також у роз`ясненні від 30.03.2018 р. № 350/147/2/1101 міститься розпорядження виплачувати індексацію грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України з квітня 2018 року після надходження відповідного фінансування за умови перевищення встановленого порогу індексації 103 відсотка. Таке перевищення фактично відбулось лише у листопаді 2018 року (роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 21 листопада 2018 р. №248/7939).
Таким чином, індексація грошового забезпечення підполковника ОСОБА_1 за період з 01 січня 2017 р. по 30 вересня 2018 р. не здійснювалась.          Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що  правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України “Про індексацію грошових доходів населення”.
Статтею 1 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (ст.2 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”).
Відтак, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до положень ч.1 ст.4 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Статтею 6 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених ст. 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
При цьому, в силу вимог ст. ст. 18 та 19 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. 
Відповідно до п.2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Згідно з п. 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Згідно з п.4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.
Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. При цьому, базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Відповідно до п.6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. 
Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019р. у справі №240/4911/18 та від 07.08.2019р. у справі №825/694/17.
Оскільки відповідачем не здійснювалась індексація грошового забезпечення позивача у період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р. (день звільнення), то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення зазначеної вимоги.
Правомірність своїх дій відповідач, зокрема, обґрунтовує посиланням на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України та Міністерства соціальної політики України. Водночас, зазначені роз`яснення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. 
Стосовно посилання відповідача на відсутність достатнього об`єму бюджетного асигнування, який би дозволив нарахувати крім основних складових грошового забезпечення, індексацію згідно Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, суд зазначає, що Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі “Кечко проти України” зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі “Кечко проти України” (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідач, також як на підставу відмови у задоволенні позову, посилається на частину шосту статті 5 Закону № 1282-XII, згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік, проте, будь-яких застережень щодо не проведення в зв`язку з цим індексації взагалі зазначена норма не містить.
В силу вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Положеннями Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. 
Пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. 
Таким чином, аргументи вказані відповідачем в апеляційній скарзі не спростовують висновків, що покладені в основу рішення суду першої інстанції щодо обов`язку відповідача здійснити індексації грошового забезпечення. 
Водночас, звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 28.09.2018 року.
Вказаний висновок в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постановах від 05.02.2020 року у справі №825/565/17, від 19.07.2019 року у справі №240/4911/18, від 07.08.2019 року у справі № 825/694/17, від 20.11.2019 року у справі №620/1892/19.
Згідно з приписами ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив стосовно позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 28.09.2018 року, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Оскільки судом встановлено, що позивачу у період з 01.01.2016р. по 30.09.2017р. індексація грошового забезпечення протиправно не нараховувалась та не виплачувалась, то з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за вказаний період.
Вирішуючи питання про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, суд звертає увагу на Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р., відповідно до яких під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Водночас, у даному випадку правові підстави наявності у відповідача такого вибору відсутні.
Таким чином, в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 28.09.2018 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 29 вересня 2018 р. по день постановлення місцевим адміністративним судом рішення у даній справі, суд першої інстанції також правильно зазначив наступне.
Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За змістом положень статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19) Суду у від 13 травня 2020 року.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Проте ні Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, ні Постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, ні Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджена наказом Міністерства оборони України 11.06.2008 № 260 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008р. за № 638/15329, не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме приписи ст.116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.
Таким чином, аргументи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо цієї частини рішення суду першої інстанції, а саме, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється, спростовуються наведеними вище мотивами. 
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже, виходячи з наведених вище вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. 
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.
          Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
          Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства, що регулюють дані правовідносини.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
          Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, то є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України.
          В силу ч. 5 ст. 328 КАС України судове рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
          Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
                     
          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року – залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили 07.07.2021 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
          В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
          Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.          

Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова