УХВАЛА
10 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 222/506/21
провадження № 61-12056ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Володарського районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 10 червня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Нікольський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо невжиття дій для зняття арешту з нерухомого майна, належного скаржнику на праві власності, після закінчення виконавчого провадження.
Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 10 червня 2021 року, у задоволенні скарги відмовлено.
13 липня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Володарського районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 10 червня 2021 року в указаній вище справі.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми Закону України «Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, положення статей 19, 41 Конституції України, в зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про неправомірність вимог ОСОБА_1 щодо зняття арешту з належного їй нерухомого майна після закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до вимог частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.
Відповідно до частин четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено провадження у справі) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 вересня 2019 року було відкрите виконавче провадження №39884219 з примусового виконання виконавчого листа №2/222/212/2013, виданого Володарським районним судом Донецької області від 21 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 28 108,85 грн. 
Постановою начальника відділу Нікольського РВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області від 08 квітня 2014 року у виконавчому провадженні №39884219 було накладено арешт на майно ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження.
Постановою державного виконавця від 08 травня 2014 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач перешкоджає провадженню або не здійснює авансування).
28 березня 2021 року адвокат Фісінчук С. О., діючий в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Нікольського РВ ДВС СМУ МЮ (м. Харків) з клопотанням про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 - будинку АДРЕСА_1 .
02 квітня 2021 року вищевказана особа отримала відповідь про відсутність законних підстав для зняття арешту з майна боржника, що і стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цією скаргою.
Так, звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 вважала, що оскільки постановою державного виконавця від 08 травня 2014 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», то виконавче провадження стосовно неї було закінчено, що відповідно було прямою підставою для зняття арешту з належного їй нерухомого майна, накладеного в рамках цього виконавчого провадження. Додатковою підставою для зняття арешту на думку скаржника була також відсутність відкритих виконавчих проваджень стосовно неї.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не є однією з визначеного законом переліку підстав, за наявності яких виконавче провадження вважається закінченим.
Таким чином, скаржник не погоджується з тим, що повернення виконавчого документа стягувачу відбулося без зняття арешту, тобто з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає з`ясуванню факт закінчення виконавчого провадження, який є прямою підставою для зняття арешту з майна, належного боржнику.
Суди попередніх інстанцій встановили, що виконавчий документ був повернутий на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»  № 606-XIV.
Положеннями пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»  № 606-XIV (тут і далі в редакції станом на 08 травня 2014 року) виконавчий документ,  на підставі якого відкрито виконавче провадження,  за  яким  виконання  не  здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню  виконавчих  дій  або  не здійснив   авансування   витрат   на   організацію  та  проведення виконавчих  дій,  авансування  яких   передбачено   цим   Законом, незважаючи  на  попередження  державного  виконавця про повернення йому виконавчого документа.
У частині п`ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах,  постанови судів у справах про адміністративні правопорушення  та  постанови  органів (посадових    осіб),    уповноважених    розглядати   справи   про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом  року,  якщо  інше  не передбачено законом. Строки,   зазначені   у   частині   першій   цієї  статті, встановлюються для: виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку,  встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення,  а в разі якщо  судове рішення  підлягає  негайному  виконанню,  - з наступного дня після його постановлення.
За змістом статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються:  1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. 
Після  переривання строку  пред`явлення  виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється.  Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. 
У  разі  повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку  з  неможливістю  в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення  виконавчого  документа  до  виконання після  переривання встановлюється з дня його повернення,  а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною  щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших  виконавчих  дій  стосовно  боржника,  - з моменту закінчення дії відповідної заборони. 
Відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. При цьому у ній не зазначено такого випадку, як повернення виконавчого листа стягувачу якщо стягувач перешкоджає провадженню  виконавчих  дій  або  не здійснив   авансування   витрат   на   організацію  та  проведення виконавчих  дій,  авансування  яких   передбачено   цим   Законом, незважаючи  на  попередження  державного  виконавця про повернення йому виконавчого документа. 
Згідно із частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. 
Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».  
Аналогічний правовий висновок щодо застосування цієї норми права у аналогічних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №263/1468/17 та у постанові від 17 березня 2021 року у справі №234/9605/18.
За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що відповідно до вимог закону, чинного на час повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не вважалося закінченим у разі повернення виконавчого листа в зв`язку з невиконанням чи неповним виконанням судового рішення, в зв`язку з чим у державного виконавця були відсутні законні підстави для зняття арешту з нерухомого майна, належного скаржнику.
Доводи касаційної скарги вищевказаних висновків не спростовують, зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, неправильного тлумачення норм законодавства, чинного на час повернення виконавчого документа, та бажання добитися повторного перегляду справи, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі. 
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Володарського районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 10 червня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Нікольський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                        А.  А.  Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук