ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" червня 2021 р.                               Справа№ 910/19334/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
 при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест Ресурс»
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 
у справі № 910/19334/20 (суддя Привалов А.І.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Вентиляційні системи»
до:   1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Афінаж»,
       2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест Ресурс»,
третя особа,  яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи»;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:
1. Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк»;
2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
про   визнання недійсними договорів,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Вентиляційні системи» (далі - ПрАТ «Вентиляційні системи», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Афінаж» (далі - ТОВ «Компанія Афінаж», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест  Ресурс» (далі - ТОВ «ФК «Інвест  Ресурс», відповідач-2),  в якому просило суд визнати недійсними наступні договори:
-          Договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за Договором поруки № 1 від 14.08.2013, укладений  між Публічним акціонерним товариством «Укрінком» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афінаж» (далі - ТОВ «ФК «Афінаж») (далі - Договір відступлення-1);
-          Договір від 22.11.2017 про відступлення прав за Договором поруки №1 від 14.08.2013, укладений  між ТОВ «ФК «Інвест  Ресурс» та ТОВ «ФК «Афінаж»  (далі - Договір відступлення-2);
-          Договір факторингу №02/11-17 від 22.11.2017, укладений між ТОВ «ФК «Інвест  Ресурс» та ТОВ «ФК «Афінаж» (далі - Договір факторингу).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Договір відступлення прав вимоги № 13/01/17-1 від 13.01.2017 та оспорюваний Договір відступлення-1 не відповідають ч. 1  ст. 203 ЦК України з огляду на їх нікчемність в силу ч. 2   ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)   та ч. 3   ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак, відповідно до ч. 1 ст.  215   та ч. 1 ст.216 ЦК України   такі правочини не створюють для сторін чи інших осіб юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За таких обставин, на думку позивача, оспорювані Договір відступлення-2 та  Договір факторингу, за якими права вимоги до позивача перейшли до ТОВ «ФК «Інвест Ресурс», підлягають визнанню недійсними відповідно до ч. 5 ст.    216, ст.    658 ЦК України, як такі, що укладені в процесі виконання нікчемних правочинів особою, що не була власником прав вимоги за кредитним договором та договором поруки, а відтак, і не мала права відступати такі права будь-яким особам.        
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2020 відкрито провадження у справі № 910/19334/20, залучено до участі у розгляді справи в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Водостічні системи» (далі - ТОВ «Водостічні системи», третя особа-1), та на стороні відповідачів: Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Український інноваційний банк», ПАТ «Укрінбанк», третя особа-2), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, третя особа-3).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20 позовні вимоги задоволено повністю.
Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що до ПАТ «Українська інноваційна компанія» не перейшло право вимоги ПАТ «Укрінбанк» до позивача, а відтак, у нього було відсутнє  право на передачу прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк» за кредитним договором та договором поруки на користь ТОВ «ФК «Афінаж», яке в подальшому змінило найменування на ТОВ «Компанія Афінаж»; укладення оспорюваного Договору  про відступлення-1 між ТОВ «ФК «Афінаж», як новим кредитором, та ПАТ «Укрінком», як первісним кредитором, який станом на 13.01.2017 не був кредитором (кредитодавцем) за кредитним договором та  договором поруки, свідчить про недодержання при укладенні спірних правочинів вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки їх зміст суперечить вимогам законодавства, не відповідає волевиявленню ПАТ «Укрінбанк», а тому є підставою для визнання їх недійсними, в силу приписів статті 215 ЦК України.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «ФК «Інвест Ресурс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги,  відповідач-2 вказував на те, що розглядаючи справу, суд вирішив питання щодо прав та обов`язків ПАТ «Українська інноваційна компанія», а саме, встановив відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження переходу до ПАТ «Укрінком» прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк» та відсутність правочину між ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «УКР/ІН/КОМ» щодо передачі прав та обов`язків банку, не залучивши таку особу до участі у справі; відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі №910/21943/17, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 та постановою Верховного Суду від 10.02.2021, у задоволенні позову ТОВ «Водостічні системи» про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги №13/01/17-1 від 13.01.2017, укладеного між ПАТ «Українська інноваційна компанія» та ТОВ «ФК «Афінаж» відмовлено в повному обсязі з огляду, зокрема, на те, що доводи ТОВ «Водостічні системи», з якими останній пов`язує недійсність правочину, зводяться до заперечення правомірності дій відповідачів поза межами процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, що, за твердженням позивача, призвело до порушення прав та інтересів ФГВФО, однак, позивач звертається з даним позовом від власного імені, а не від імені ФГВФО, не обґрунтовуючи порушення його власних прав та інтересів внаслідок укладення правочину; рішенням Господарського суду м. Києва від 20.05.2020 у справі № 910/11970/19 відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Вентиляційні системи» до ПАТ «Укрінком» та ФГВФО про визнання припиненим правовідношення за договором поруки №1 від 14.08.2013. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 поновлено ТОВ «ФК «Інвест Ресурс» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі № 910/19334/20, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 26.05.2021, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі № 910/19334/20.
Водночас ПАТ «Українська інноваційна компанія» не погоджуючись із рішенням суду, також звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,  просить скасувати оскаржуване рішення в частині визнання недійсним Договору відступлення-1, укладеного між ПАТ «Укрінком» та ТОВ «ФК «Афінаж», та постановити в цій частині нове рішення, а також застосувати строк позовної давності до оскаржуваної вимоги.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ПАТ «Українська інноваційна компанія» вказувало на те, що розглядаючи справу, суд вирішив питання щодо його прав та обов`язків, встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження переходу до ПАТ «Укрінком» прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк», а також те, що           правочин між ПАТ «УКРІНБАНК» та ПАТ «УКР/ІН/КОМ» щодо передачі прав та обов`язків банку не відбувся та матеріали справи не містять письмового правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні та/або щодо відступлення ПАТ «Укрінбанк» на користь ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав вимоги за кредитним договором та договором поруки; ПАТ «УКР/ІН/КОМ» не було залучено судом у якості співвідповідача при вирішенні питання щодо визнання недійсним Договору відступлення-1, укладеного між ПАТ «Укрінком»  та ТОВ «ФК «Афінаж»; оскільки код ЄДРПОУ є ідентифікуючою ознакою юридичної особи, яка залишається незмінною протягом усього часу його існування, ПАТ «Українська інноваційна компанія» та ПАТ «Укрінбанк» є однією юридичною особою; договори про відступлення права вимоги укладені повноважними органами          управління ПАТ «УКР/ІН/КОМ»; ФГВФО не визнавав та не мав повноважень на визнання нікчемними вказаних в позові правочинів; неправомірним є посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду №925/698/16 від 10.12.2019, оскільки така не містить обставин, які мають преюдиційне значення для даної справи; 04.12.2020 на офіційному сайті судової влади  оприлюднено повний текст постанови Верховного Суду від 25.11.2020 у справі №922/2144/16, в якій зазначено, що у справі №925/698/16 правові висновки про нікчемність правочину, укладеного органом управління ПАТ «Укрінбанк» з посиланням на приписи частини 3 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не можуть прийматися до уваги як такі, що зроблені за встановлення інших обставин справи; зазначеною вище постановою справу №925/698/16 передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, що не означає вирішення спору, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них; висновок про те, що вказана постанова Великої Палати Верховного Суду не є остаточним судовим рішенням по справі міститься також і в ухвалі третьої колегії суддів другого сенату Конституційного суду України від 03 червня 2020 року № 112-3(11) /2020.
Також ПАТ «Українська інноваційна компанія» наголошувало на тому, що договір відступлення права вимоги №13/01/17-1 від 13.01.2017 є чинним, не визнаний судом недійсним, неукладеним та не розірваний сторонами, а також  не може бути нікчемним в силу закону та на підставі Постанови Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку з чим доводи щодо його нікчемності не можуть прийматися судом до уваги; наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 922/1134/17.
Крім того, за твердженням апелянта, суд першої інстанції, не залучивши до участі у справі у якості співвідповідача ПАТ «УКР/ІН/КОМ», фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору, внаслідок чого порушено принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 поновлено ПАТ «Українська інноваційна компанія» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі № 910/19334/20, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, спільний розгляд апеляційних скарг призначено на 26.05.2021, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу  ПАТ «Українська інноваційна компанія».
Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзиви на апеляційні скарги, в яких просив відмовити в їх задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг, позивач наголошував на тому, що звернення позивача з даним позовом до суду обумовлено необхідністю недопущення в майбутньому подвійного стягнення коштів за Кредитним договором та Договором поруки на користь неналежних кредиторів, адже відповідач-1, який не є кредитором за Кредитним договором, всупереч вимогам п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, відступив неналежне йому право вимоги на користь ТОВ «ФК «Інвест Ресурс», а останнє вчиняє реальні протиправні дії щодо стягнення з позивача коштів за Кредитним договором на підставі Договору поруки, що безумовно свідчить про існування порушених прав і інтересів ПрАТ «Вентиляційні Системи», які підлягають судовому захисту в обраний згідно приписів чинного законодавства України спосіб - шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними; в результаті зміни найменування з ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Укрінком» та в подальшому на ПАТ «Українська інноваційна компанія», виключення з передбачених Статутом видів діяльності «діяльності комерційних банків» (рішення загальних зборів акціонерів від 13.07.2016 ) та зміни найменування товариства з ПАТ «Укрінком» на ПАТ «Українська інноваційна компанія» (рішення загальних зборів акціонерів від 28.03.2017) нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не утворилась; правочину між ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Укрінком» щодо передачі прав та обов`язків банківської установи не відбулось, правонаступництва в розумінні процедури реорганізації також, тобто, передбаченої статтею 512 ЦК України зміни кредитора за Кредитним договором та Договором поруки в особі ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Укрінком», перейменованого в подальшому на ПАТ «Українська інноваційна компанія» не відбулося.
Крім того, позивач вказував на правомірність врахування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25.11.2020 у справі №922/2144/16, оскільки приписи процесуального законодавства не містять вимог про врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, лише за умови прийняття судом касаційної інстанції остаточного судового рішення; залучення ПАТ «Укрінком» в якості співвідповідача на стадії апеляційного провадження неможливо, оскільки не передбачено нормами ГПК України; позивач в суді першої інстанції клопотання про залучення ПАТ «Укрінком» в якості співвідповідача не подавав та останнім не порушено  жодних прав позивача.
Також позивач наголошував на відсутності підстав для задоволення заяви  ПАТ «Укрінком» про застосування строку позовної давності, оскільки матеріали справи не містять жодних заяв відповідачів, інших учасників справи та ПАТ «Укрінком» про застосування позовної давності, зроблених до винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
25.05.2021 та 27.05.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від третьої особи-3 надійшли заяви по справі щодо питання правонаступництва від ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «Український інноваційний банк», в якій  ФГВФО наголошував на тому, що  перехід права вимоги за Кредитним договором є недійсним, оскільки ПАТ «Українська Інноваційна Компанія» не є правонаступником ПАТ «Укрінбанк» а тому не має належної цивільної дієздатності на укладення такого договору.
26.05.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Український інноваційний банк» на підставі п. 3 ч.1 ст. 264 ГПК України, обґрунтоване тим, що оскаржуваним судовим рішенням не порушені права та інтереси ПАТ «Українська інноваційна компанія», питання про права та обов`язки останнього стосовно сторін у даній справі судом першої інстанції не вирішувались, тобто в даному випадку не  існує правового зв`язку між апелянтом та сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній належний суб`єкт апеляційного оскарження.
30.06.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява, в якій останній просить прийняти та долучити до матеріалів справи докази направлення учасникам справи клопотання про закриття апеляційного провадження, а прохальну частину вказаного клопотання читати як: «Постановити ухвалу, якою закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Українська інноваційна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20».
У судове засідання відповідач-1, третя особа-3 та ПАТ «Українська інноваційна компанія» належним чином повідомлені про день, місце та час розгляду справи, явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача-1, третьої особи-3 та ПАТ «Українська інноваційна компанія», явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, а також те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування їх пояснень, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.
Поставивши на обговорення заявлене позивачем клопотання про закриття апеляційного провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України,  колегія суддів, порадившись, дійшла висновку про його задоволення та закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ПАТ «Українська інноваційна компанія», виходячи з підстав, наведених в мотивувальній частині постанови.
У судовому засіданні представник відповідача-2 підтримав вимоги поданих ним та ПАТ «Українська інноваційна компанія» апеляційних скарг, просив їх задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представники позивача та третіх осіб-1,2  вимоги апеляційних скарг не визнали, доводи, на яких вони ґрунтуються вважають безпідставними, а оскаржуване судове рішення законним, у зв`язку з чим просили залишити його без змін, а скарги ПАТ «Українська інноваційна компанія» та відповідача-2 - без задоволення.
30.06.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги ТОВ «ФК «Інвест  Ресурс», вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваних рішень норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що вказана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 14.08.2013 між ТОВ «Водосточні системи» (у тексті договору - позичальник) та ПАТ «Укрінбанк» (у тексті договору - банк) було укладено Кредитний договір № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, зі змінами та доповненнями, внесеними до вказаного кредитного договору на підставі додаткових угод №1 від 26.03.2014, №2 від 16.06.2014, №3 від 08.10.2014, №4 від 16.12.2014, №5 від 23.06.2015, №6 від 28.09.2015, №7 від 12.10.2015 (далі - Кредитний договір, Основне зобов`язання).
Згідно з пунктом 3.5.1. Кредитного договору, в редакції Додаткової угоди №7 від 12.10.2015, граничним терміном повернення кредиту є 10.12.2017.
14.08.2013 між ПрАТ «Вентиляційні системи» (у тексті договору - поручитель) та ПАТ «Укрінбанк» (у тексті договору - кредитор) було укладено Договір поруки №1, зі змінами та доповненнями, внесеними до вказаного договору поруки на підставі додаткових угод №1 від 26.03.2014, №2 від 17.06.2014, №3 від 08.10.2014, №4 від 16.12.2014, №5 від 15.07.2015, №6 від 12.10.2015 (далі - Договір поруки).
24.12.2015 Національним банком України (далі - НБУ) віднесено ПАТ «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних банків на підставі постанови від № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк»  до категорії неплатоспроможних».
24.12.2015 виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від №239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
22.03.2016 Правлінням НБУ на підставі пропозиції ФГВФО щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Укрінбанк» прийнято постанову № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк». На підставі вказаної постанови НБУ, ФГВФО прийнято рішення № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».
13.07.2016 наглядовою радою ПАТ «Український інноваційний Банк» було ініційовано проведення позачергових загальних зборів акціонерів, на яких прийнято рішення про перейменування ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «УКРІНКОМ», зміну місцезнаходження, затвердження нової редакції статуту, зміну виду діяльності товариства за Класифікацією видів економічної діяльності (виключено «діяльність комерційних банків», за КВЕД: 64.19), призначення голови правління і членів правління (далі - організаційні зміни від 13.07.2016). 
Державна реєстрація організаційних змін ПАТ «Укрінбанк» від 13.07.2016 до його установчих документів була проведена 13.07.2016.
Відповідно до пункту 1.1 Статуту ПАТ «Укрінком» у редакції від 13.07.2016, ПАТ «Укрінком» продовжує свою діяльність на підставі цього статуту шляхом зміни найменування з ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Укрінком», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк».
13.01.2017 на підставі договору про відступлення права вимоги №13/01/17-1 (далі - Договір відступлення №13/01/17-1) ПАТ «Укрінком» уступило на користь ТОВ «ФК «Афінаж», яке в подальшому перейменовано на ТОВ «Компанія Афінаж», право вимоги кредитора за Кредитним договором в повному обсязі.
13.01.2017 між ПАТ «Укрінком» (у тексті договору - первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Афінаж» (у тексті договору - новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги за Договором поруки №1 від 14.08.2017 (далі - Договір відступлення-1, оспорюваний договір-1) відповідно до п. 1.1. якого у зв`язку з укладенням між первісним кредитором та новим кредитором Договору про відступлення №13/01/17-1 від 13.01.2017, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору всі права вимоги за Кредитним договором, укладеним між ПАТ «Укрінбанк» та ТОВ «Водостічні системи» (у тексті договору - боржник), первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права первісного кредитора, належні первісному кредитору згідно з Договором поруки, укладеним між ПАТ «Укрінбанк» та ПрАТ «Вентиляційні системи» (у тексті договору - поручитель).
28.03.2017 рішенням позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрінком» змінена назва акціонерного товариства на ПАТ «Українська інноваційна компанія».
Відповідно до пункту 1.1 Статуту ПАТ «Українська інноваційна компанія» в редакції від 28.03.2017 ПАТ «Українська інноваційна компанія» (скорочене найменування - ПАТ «УКР/ІН/КОМ») продовжує свою діяльність на підставі цього статуту шляхом зміни найменування з ПАТ «Укрінком» на ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке є набувачем всіх прав та обов`язків ПАТ «Укрінком» та ПАТ «Український інноваційний банк».
12.09.2017 рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/1267/17 за позовом відповідача-1 до позивача та третьої особи-1, стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 37 298  204,83 грн. 
22.11.2017 ТОВ «ФК «Афінаж» на підставі договору факторингу №01/11-17 (далі - Договір факторингу №01/11-17) відступило ТОВ «ФК «Інвест Ресурс» (далі - відповідач-2) право грошової вимоги до позичальника (ТОВ «Водосточні системи») за Кредитним договором.
22.11.2017 ТОВ «ФК «Афінаж» на підставі Договору відступлення-2 та Договору факторингу відступило право грошової вимоги до позивача за Договором поруки на користь ТОВ «ФК «Інвест Ресурс».
05.02.2018 Господарським судом міста Києва відкрито провадження у справі №910/960/18 за позовом ТОВ «ФК «Інвест Ресурс» до ТОВ «Водостічні системи» та ПАТ «Вентиляційні системи» про стягнення заборгованості, як солідарних боржників за кредитним договором.
ПрАТ «Вентиляційні системи», яке є фінансовим поручителем за Кредитним договором на підставі Договору поруки, вважає що Договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за Договором поруки №1 від 14.08.2013, Договір від 22.11.2017 про відступлення права вимоги за Договором поруки №1 від 14.08.2013 та Договір факторингу № 02/1117 від 22.11.2017 підлягають визнанню судом недійсним відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, у зв`язку з недотриманням в момент їх вчинення ч.2 ст.203 ЦК України.
За твердженням позивача, Договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за Договором поруки №1 від 14.08.2013 не відповідає ч.1 ст.203 ЦК України, а тому є нікчемним в силу ч.2 ст.215 ЦК України та ч.3 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а Договір від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за Договором поруки №1 від 14.08.2013 укладено ПАТ «Укрінком» за відсутності у такої особи необхідного обсягу цивільної дієздатності, що у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання недійсним такого правочину відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України.
З огляду на вказані обставини, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання недійсними Договору відступлення-1, Договору відступлення-2 та  Договору факторингу.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів  погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно з частиною 7  статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими  Цивільним кодексом України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено й орієнтовний перелік способів захисту, зокрема, визнання правочину недійсним. Аналогічне положення міститься в ч. 2 ст. 20 ГК України.
Стаття 203 ЦК України  встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 1  статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі  статей 230-233 ЦК України  господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.
Відповідно до  статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів  статті 204 ЦК України  правомірність правочину презюмується.
За змістом статей 80, 83 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом. Положення глави 7 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств та установ, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ не встановлені законом.
Законом України «Про акціонерні товариства» визначено порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів.
Відповідно до частини 6 статті 1 Закону України «Про акціонерні товариства» особливості правового статусу, створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, що провадять діяльність на ринках фінансових послуг, визначаються законами, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності. У разі суперечності норм цього Закону з нормами законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, норми законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, мають перевагу.
Законом України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону). У статті 2 цього Закону надано значення термінів, які вживаються у цьому Законі, зокрема передбачено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; державний реєстр банків - реєстр, що ведеться НБУ і містить відомості про державну реєстрацію усіх банків.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність» цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків.
Відповідно до статті 4 вказаного Закону банківська система України складається з НБУ та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. НБУ здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів НБУ. НБУ визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків.
За змістом статті 6 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки в Україні створюються у формі публічного акціонерного товариства або кооперативного банку. Особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Згідно з частинами 1 і 7 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» реорганізація банку - злиття, приєднання, виділення, поділ банку, зміна його організаційно-правової форми (перетворення), наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов`язків правонаступникам. Ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Главою 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено порядок реорганізації банку. Згідно зі статтями 26- 27 цього Закону банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи. Під час проведення реорганізації банку шляхом перетворення кредитори не мають права вимагати від банку припинення чи дострокового виконання зобов`язання. Реорганізація за рішенням власників банку здійснюється згідно із законодавством України про господарські товариства за умови надання попереднього дозволу НБУ на реорганізацію банку та затвердження НБУ плану реорганізації банку. У разі здійснення реорганізації банку за рішенням його власників шляхом перетворення, план реорганізації банку не складається. НБУ визначає перелік документів, які подаються для отримання дозволу на реорганізацію та затвердження плану реорганізації банку. НБУ не дає дозволу на реорганізацію банку у разі, якщо є достатні підстави вважати, що реорганізація загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів і банк, створений у результаті реорганізації та/або банк, який не припиняється як юридична особа у результаті приєднання до нього або виділу з нього, не будуть відповідати вимогам щодо економічних нормативів їх діяльності, порядку реєстрації банків і ліцензування їх діяльності. НБУ надає дозвіл чи відмовляє у реорганізації банку протягом одного місяця з моменту отримання заяви банку на реорганізацію.
Відповідно до частини 1 статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО.
Водночас відповідно до частин 1 - 3 статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має повне і скорочене офіційні найменування українською та іноземними мовами. Найменування банку має містити слово «банк», а також вказівку на організаційно-правову форму банку. Банк має печатку зі своїм повним офіційним найменуванням. Слово «банк» та похідні від нього дозволяється використовувати у назві лише тим юридичним особам, які зареєстровані НБУ як банк і мають банківську ліцензію. Виняток становлять міжнародні організації, що діють на території України відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та законодавства України.
За змістом статті 16 Закону України «Про банки і банківську діяльність» статут банку складається з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону та інших законів України. Статут банку обов`язково має містити таку інформацію про банк: 1) найменування банку (повне та скорочене); 2) його місцезнаходження; 3) організаційно-правову форму; 4) види діяльності, які має намір здійснювати банк; 5) розмір та порядок формування статутного капіталу банку, види акцій банку, їх номінальну вартість, форми випуску акцій (документарна або бездокументарна), кількість акцій, що купуються акціонерами; 6) структуру управління банком, органи управління, їх компетенцію та порядок прийняття рішень; 7) порядок реорганізації та ліквідації банку відповідно до глав 5 та 16 цього Закону; 8) порядок внесення змін та доповнень до статуту банку; 9) розмір та порядок утворення резервів та інших загальних фондів банку; 10) порядок розподілу прибутків та покриття збитків; 11) положення про аудиторську перевірку банку; 12) положення про органи внутрішнього аудиту банку. Зміни до статуту банку підлягають державній реєстрації відповідно до законодавства з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Відповідно до частини 4 статті 16 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк подає документи для проведення державної реєстрації змін до статуту банку після їх погодження Національним банком України. Отже, як реорганізація, так і ліквідація банку з ініціативи власників, а також внесення змін до статуту банку, відповідно до закону можливі лише після надання на це згоди НБУ. При цьому, зважаючи на положення Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема статтю 2 цього Закону, передача, прийняття майна банку, його коштів, прав та обов`язків правонаступникам є наслідком саме реорганізації банку, проведеної із дотриманням процедури, визначеної цим Законом.
Крім того, згідно зі статтею 46 Закону України «Про банки і банківську діяльність» правління банку зобов`язане протягом трьох робочих днів інформувати НБУ про наступні свої дії: звільнення керівника (керівників) банку та про кандидатуру на призначення на цю посаду; зміну юридичної адреси і місцезнаходження банку та його відокремлених підрозділів; припинення банківської діяльності.
Відповідно до змісту положень банківського законодавства лише реорганізація банку передбачає правонаступництво. Способи реорганізації банку передбачені статтею 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність». До реорганізації не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.
Зміна назви акціонерного товариства (банку) без зміни його організаційно-правової форми, виключення з його назви слова «банк», виключення з видів його діяльності «діяльності комерційних банків» (КВЕД: 64.19) не є ані перетворенням цієї юридичної особи в розумінні статті 108 ЦК України (статті 87 Закону України «Про акціонерні товариства»), ані виділом в розумінні статті 109 ЦК України (статті 86 Закону України «Про акціонерні товариства), ані припиненням шляхом злиття, приєднання або поділу в розумінні статті 106 ЦК України (статей 83-85 Закону України «Про акціонерні товариства). Сама лише зміна найменування (типу) юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи.
Отже, в результаті організаційних змін банку від 13.07.2016 та від 28.03.2017 нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не утворилась.
Як встановлено судом першої інстанції, власники ПАТ «Український інноваційний банк», приймаючи рішення про відмову від «банківської діяльності», висловили своє бажання припинити таку діяльність, яка є складовою спеціальної правосуб`єктності банку як юридичної особи, але не звернулись до існуючої процедури ліквідації банку за їх рішенням, передбаченої статтею 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», погодження якої з боку НБУ неможливе в силу чинності у відповідного банку статусу проблемного, що відповідає статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Банківське законодавство не передбачає правонаступництва у разі ліквідації банку.
Крім того, з урахуванням частини шостої статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини третьої статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), пункту 3.1 глави 3 розділу ІІІ Положення про застосування Національним банком України заходів впливу ліквідація банку ані за ініціативою НБУ, ані за ініціативою власників банку не може вважатись завершеною, оскільки не відповідає вимогам цих нормативних положень, що визначають момент закінчення ліквідації банку.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, правочину між ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Укрінком» щодо передачі прав та обов`язків банку та правонаступництва в розумінні процедури реорганізації не відбулося. 
Іншої, передбаченої статтею 512 ЦК України, підстави для зміни кредитора в особі ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Укрінком» (ПАТ «Українська інноваційна компанія») відповідачами не доведено.
Враховуючи встановлені обставини справи, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав стверджувати про зміну кредитора у зобов`язанні за Кредитним договором  та Договором поруки. 
Докази на підтвердження переходу до ПАТ «Укрінком» прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк» в матеріалах справи відсутні.
Стаття 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що слово «банк» може бути тільки в назві юридичної особи, яка зареєстрована НБУ як банк та має банківську ліцензію. З тієї точки зору, що ПАТ «Український інноваційний банк» є зареєстрованим НБУ як банк, але втратив банківську ліцензію та не відновив її, може видатися, що у цьому є певна невідповідність статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Однак, розуміння статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не має виходити за межі інших положень банківського законодавства. 
Дослівне тлумачення статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в тому контексті, що відкликання банківської ліцензії призводить до необхідності виключення з назви банку слова «банк», не відповідає суті подальших процедур щодо банку, у якого відкликана банківська ліцензія, передбачених цим законодавством. Законом не передбачено виключення з назви банку слова «банк» після відкликання ліцензії банку. Банківським законодавством передбачена послідовність процедур для випадку відкликання банківської ліцензії. Перебування банку у цих процедурах з наявним у його назві словом «банк» не порушує мети спеціальних вимог до назви банку та слова «банк» у його назві, оскільки відсутність банківської ліцензії припиняє банківську діяльність банку але не припиняє сам банк з його існуючими правами та обов`язками, які виникли в результаті банківської діяльності до відкликання банківської ліцензії.
Права банка щодо його боржників комплексно пов`язані з його зобов`язаннями перед кредиторами. У зв`язку з цим не може процес виконання зобов`язань проблемним банком здійснюватися в порядку ліквідації цього банку, а реалізація його прав бути відділеною від цього процесу. Зокрема, відповідно до банківського законодавства (частини 6 статті 38, частини першої та п`ятої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») ФГВФО забезпечує вимоги кредиторів банку за рахунок реалізації вимог банку до боржників.
Реорганізація банку в іншу особу, або передача прав та обов`язків банку іншій особі за іншими правочинами, навіть зміна назви, якщо це тягне трансформацію носія таких прав та обов`язків, має проводитись у спосіб, який відповідає закону, а за наявності прогалин в законодавчому регулюванні  - загальним принципам законодавства, в першу чергу спеціального, яке регулює банківську діяльність як специфічний вид діяльності. Не можуть ставитись діями однієї особи під загрозу система банківського нагляду, встановлена банківським законодавством, та реалізація мети цього законодавства.
Виведення банку з ринку шляхом виключення слова «банк» з його назви та «банківської діяльності» з видів його діяльності законом не передбачено. Попри те, що закон не містить прямої заборони вказаних рішень керівників банку як таких, здійснення цього без узгодження з НБУ не відповідає загальним принципам банківського законодавства.
Якщо юридична особа бажає припинити банківську діяльність, то вона має як банк вийти з ринку за процедурами, які передбачені законодавством, що регулює здійснення банківської діяльності в Україні, для виведення банку з ринку під наглядом НБУ та за участю ФГВФО.
Рішення про здійснення змін у статуті відповідного банку є підставою для державної реєстрації цих змін лише за умови дотримання встановленої законом процедури погодження таких змін. Дії щодо реєстрації змін до статуту банку мають здійснюватися відповідно до частини першої статті 68 Конституції України та частин другої, третьої статті 13 ЦК України, не руйнуючи систему координації та організації банківського ринку, передбачену банківським законодавством, зокрема Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке заявляє про своє отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватись лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова «банк» та виключення з видів своє діяльності «банківської діяльності» без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку від 13.07.2016 та від 28.03.2017 не відповідають вимогам банківського законодавства.
Враховуючи те, що ПАТ «Український інноваційний банк» не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «Укрінком», а відтак, ПАТ «Українська інноваційна компанія» не набуло прав банку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність юридичних підстав набуття ПАТ «Українська інноваційна компанія» права кредитора за Кредитним договором та Договором поруки.
Письмового правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні та/або щодо відступлення ПАТ «Укрінбанк» на користь ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав вимоги за кредитним договором та договором поруки матеріали справи не містять. 
В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців також відсутній запис про те, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» є правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк». 
При цьому, як правильно враховано судом першої інстанції, питання правонаступництва ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк» було предметом дослідження Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 910/8117/17 та Великої Палати Верховного Суду у справі №925/698/16, відповідно до висновків яких, переходу прав та обов`язків від банківської установи (ПАТ «Український інноваційний банк») до юридичної особи, яка не має статусу банку (ПАТ «Українська інноваційна компанія») не відбулося.
Відповідно до статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, за приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №925/698/16 від 10.12.2019 встановлено, що оскільки ПАТ «Український інноваційний банк» не було припинено/змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «Укрінком», а відтак, й ПАТ «Українська інноваційна компанія» не набуло прав банку, відсутні юридичні підстави набуття ТОВ «ФК «Інвест ресурс» (чи ТОВ «ФК «Афінаж») права відповідної вимоги до позивача та третьої особи-1, попри будь-які заявлені ТОВ «ФК «Інвест ресурс» товариством правовідносини факторингу між ПАТ «Українська інноваційна компанія» та ТОВ «Інвест ресурс» (чи ТОВ «ФК «Афінаж»)» вимоги.
Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи, що до ПАТ «Українська інноваційна компанія» не перейшло право вимоги ПАТ «Укрінбанк» до позивача, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ПАТ «Українська інноваційна компанія» не мало права на передання прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк» за Кредитним договором та Договором поруки на користь ТОВ «ФК «Афінаж».
З огляду на вищевикладене, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що Договір  від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за Договором поруки №1 від 14.08.2013, укладений ПАТ «Укрінком», як первісним кредитором, який станом на 13.01.2017 не був кредитором (кредитодавцем) за Кредитним договором та Договором поруки, що свідчить про недодержання при укладенні спірних правочинів вимог ч. 1 та 3 ст. 203 ЦК України, так як їх зміст суперечить вимогам законодавства, наведеного вище, не відповідає волевиявленню ПАТ «Укрінбанк», а тому є підставою для визнання його недійсним, в силу приписів статті 215 ЦК України.
За таких обставин, позовна вимога ПрАТ «Вентиляційні системи» в частині визнання недійсним Договору від 13.01.2017 про відступлення права за Договором поруки №1 від 14.08.2013, що укладений між ПАТ «Укрінком», як первісним кредитором, та ТОВ «ФК «Афінаж», яким в подальшому змінено найменування на ТОВ «Компанія «Афінаж» як новим кредитором, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
З огляду на задоволення вимоги про визнання недійсним Договору  від 13.01.2017 про відступлення права за Договором поруки №1 від 14.08.2013, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для  задоволення вимоги про визнання недійсним Договору від 22.11.2017 про відступлення прав за Договором поруки №1 від 14.08.2013 та Договору факторингу №02/11-17 від 22.11.2017, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ПрАТ «Вентиляційні системи» до ТОВ «Компанія Афінаж» та ТОВ «ФК «Інвест  Ресурс» у повному обсязі.
За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги відповідача-2 законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «ФК «Інвест  Ресурс» має бути залишена без задоволення.
Крім того, дослідивши апеляційну скаргу ПАТ «Українська інноваційна компанія» та додані до неї документи, враховуючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження у справі за вказаною апеляційною скаргою, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Отже, вказаною нормою  визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову. Якщо скаржник зазначає лише про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або зазначає (констатує) лише, що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для відкриття апеляційного провадження. 
Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей  254,  272 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме. 
Слід враховувати, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. 
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав, вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої  статті 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження. 
В апеляційній скарзі ПАТ «Українська інноваційна компанія» зазначає, що його права порушуються оскаржуваним рішенням, оскільки останнє є  стороною Договору від 13.01.2017 про відступлення права вимоги за Договором поруки №1 від 14.08.2013 та судом першої інстанції було встановлено наступні обставини: 
- в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження переходу до ПАТ «Укрінком» прав та обов`язків ПАТ «Укрінбанк»;
-          не відбувся правочин між ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «УКР/ІН/КОМ» щодо передачі прав та обов`язків банку;
-          матеріали справи не містять письмового правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні та/або щодо відступлення ПАТ «Укрінбанк» на користь ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав вимоги за кредитним договором та договором поруки.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення жодних прав ПАТ «Українська інноваційна компанія» не набуває, а також в нього не виникає будь-яких нових обов`язків, оскільки належним кредитором за Кредитним договором та Договором поруки було та залишається ПАТ «Український інноваційний Банк».
Апелянт на підтвердження своїх доводів не надав жодних доказів, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б вказували на вирішення оскаржуваним рішенням питань, що безпосередньо стосуються прав та обов`язків ПАТ «Українська інноваційна компанія».
Таким чином, оскаржуваним судовим рішенням не порушені права та інтереси ПАТ «Українська інноваційна компанія», питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі №910/19334/20 судом першої інстанції не вирішувались. Тобто, в даному випадку не існує правового зв`язку між апелянтом і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній належний суб`єкт апеляційного оскарження.
Відповідно до п.  3 ч.  1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
З огляду на вищевикладене, враховуючи предмет позову у даній справі та встановлені судом обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Українська інноваційна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20.
При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1       статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційних скаргах та у відзивах на них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, на підставі статті 129 ГПК України, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача-2 та закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Українська інноваційна компанія» покладаються на апелянтів. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 264, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20 закрити.
2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест Ресурс» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20 залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі №910/19334/20 залишити без змін.
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 у справі № 910/19334/20.
5. Матеріали справи № 910/19334/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 05.07.2021.

Головуючий суддя                                                                      А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз